ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2025 року м. Кропивницький

справа № 401/1020/23

провадження № 22-ц/4809/753/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

співвідповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Волошина Н. Л.) від 20.01.2025,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

1.1.Первісний позов

24.03.2023 ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Міщенко Андрій Миколайович, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 .

Свою вимогу позивачка обґрунтувала тим, що на підставі договору дарування від 27.07.2021 вона є власницею вказаної квартири.

З 2002 року у квартирі зареєстрований та проживає відповідач, який туди вселився зі згоди матері позивачки - ОСОБА_3 , з якою він перебував у шлюбі.

07.07.2021 позивачка стала новим власником квартири. 28.12.2021 шлюб її матері ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний.

Ставши власником квартири, ОСОБА_1 не надала згоду ОСОБА_2 на проживання у цьому житлі так, як він ніколи не був членом її сім`ї, спільного господарства вони не вели.

При цьому відповідач забезпечений власним житлом квартирою АДРЕСА_2 .

Вимог позивачки про виселення з її квартири відповідач ігнорує, чим порушує її право власності на майно.

1.2.Зустрічний позов

12.04.2023 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та з урахуванням зміненої позовної заяви від 04.07.2023 просив суд про таке:

1)встановити юридичний факт, що ОСОБА_2 спільно проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка і жінки без шлюбу з 1999 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до дати державної реєстрації шлюбу між ними;

2)визнати за ним, ОСОБА_2 , право спільної сумісної власності в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Зустрічні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживали як чоловік та жінка однією сім`єю з 1999 року, а шлюб зареєстрували 25.07.2008.

У лютому 2002 року вони спільно придбали квартиру АДРЕСА_1 , але реєстрацію права власності здійснили за ОСОБА_3 . Ця квартира є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 з 2002 року. За час постійного проживання в спірній квартирі він та ОСОБА_3 спільно виконали її ремонтні та зробили до неї прибудову.

Після того, як він переніс двох інсульти та набув інвалідності, він погодився на пропозицію ОСОБА_3 подарувати квартиру її дочці ОСОБА_1 , на що він погодився.

27.07.2021 ОСОБА_3 уклала договір дарування квартири ОСОБА_3 .

Згодом ОСОБА_3 умовила його розірвати їх шлюб, який був розірваний 28.12.2021.

Після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_3 продовжили проживати у цій квартирі, аж у червні 2022 вона почала вимагати від нього виселитися, змінила замки на вхідних дверях.

Він, ОСОБА_5 , фактично іншого житла не має так, як у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_3 , фактично проживає його дорослий син ОСОБА_6 .

Позивач за зустрічним позовом вважає, що ОСОБА_3 , шляхом застосування обману, позбавила його прав на квартиру, як співвласника цього майна, що змушує його звернутися до суду з цим зустрічним позовом.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.07.2023 ці два позови об`єднано в одне провадження.

2.Короткий зміст рішення суду

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.01.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, суд виселив ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру відмовлено повністю.

В порядку розподілу судових витрат суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073,60 грн сплаченого нею судового збору.

Мотиви рішення суду полягають у тому, що ОСОБА_2 не є власником (співвласником) спірної квартири. Натомість право власності на неї належить ОСОБА_1 . Відповідач за первісним позовом не був і не є членом сім`ї власника квартири. Право ОСОБА_2 користуватися квартирою було похідним від права колишнього її власника ОСОБА_3 , з чийого дозволу він вселився у квартиру. У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 втратила право власності на спірну квартиру, припинилося і похідне право ОСОБА_2 користуватися нею. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 порушує право власника ОСОБА_3 , а тому він підлягає виселенню з квартири, що не порушуватиме його право на житло так, як він є власником окремої квартири в цьому ж місті.

Відмова у задоволенні зустрічного позову обґрунтована тим, що за законом факт спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу до 01.01.2004 не мав юридичного значення. З огляду на те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 у 2002 році, вказаний факт, про встановлення кого просить позивач за зустрічним позовом, не породжує правові наслідки, а спірна квартира не є об`єктом спільної сумісно власності сторін у справі. До того ж ОСОБА_2 до 19.04.2004 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_7 , а тому встановлення такого факту суперечить закону. Не довів позивач за зустрічним позовом і те, що у них з ОСОБА_3 виникло право спільної сумісної власності подружжя на майно (квартиру), що належало дружині.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_4 звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.01.2025 в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_8 в позові повністю, натомість задовольнити його зустрічний позов, встановивши юридичний факт, що ОСОБА_2 спільно проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка і жінки без шлюбу з 1999 року до 25.07.2008 та визнавши за ним право спільної сумісної власності в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Апелянт вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, невідповідність обставинам справи.

Суд не дав належної оцінки тим обставинам, що з 1999 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживали як чоловік і жінка однією сім`єю, а в 2008 році зареєстрували шлюб. У лютому 2002 року вони спільно придбали спірну квартиру, проживали в ній та зареєстрували місце свого проживання у цьому житлі, спільно здійснили її ремонт та прибудову. Так, як квартира була зареєстрована за ОСОБА_3 , то 27.07.2021 саме вона уклала з ОСОБА_1 договір дарування квартири, але рішення про відчуження квартири вони прийняли спільно. Дарування квартири, а також розірвання шлюбу відбулися за ініціативою ОСОБА_3 , але за його згоди. Після цьому вони продовжували спільно проживати у спірній квартира, аж доки у червні 2022 року колишня дружина почала вимагати від нього виселитеся. Він вважає, що відповідачі за зустрічним позовом скористувалися його хорошим ставленням та довірою до них, створили ситуацію, за якої він може втратити право на квартиру, яку він вважає своєю, оскільки кошти на її придбання були зароблені ним для задоволення потреб сім`ї.

4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

До суду апеляційної інстанції від представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , а також представника співвідповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 адвоката Міщенка Андрія Миколайовича надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві викладено заперечення проти доводів апелянта. Зокрема, вказується, що суд правильно врахував ті обставини, що у 2002 році ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, а також те, що на той час ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, тому у нього немає жодних підстав вважати себе співвласником квартири. Стверджувана ним удаваність договору дарування квартири спростована таким, що набрало законної сили рішенням суду від 02.05.2024 в іншій справі. Встановлення факту проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не має правового значення для вирішення майнового спору щодо квартири. Право ОСОБА_2 на проживання у спірній квартирі було пов`язане з правом власності на цей обєкт ОСОБА_3 , однак зі зміною власника квартири він втратив право користування нею. Апелянт правомірно виселений з чужої квартири, при цьому у справі дотримано справедливого балансу між правами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 так, як він є власником іншої квартири.

5.Короткий зміст позицій сторін, висловлених у судовому засіданні 15.05.2025

Апелянт ОСОБА_2 та його представник адвокат Татарчук Олександр Васильович підтримали апеляційну скаргу, надали усні пояснення стосовно обставин справи.

Позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але особисто в судове засідання не з`явилася.

Співвідповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але особисто в судове засідання не з`явилася.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвокат Міщенко Андрій Миколайович висловив їх консолідовану позицію про невизнання апеляційної скарги, надав суду усні пояснення.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

27.02.2002 приватний нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Соломоненко В. В. посвідчив договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником ОСОБА_9 та обдарованою ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 67).

На час укладення цього договору загальна площа квартири становила 36,2 кв.м.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02.05.2024 у справі № 401/2514/23, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 21.11.2024, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 відмовлено у задоволенні позову про визнання укладеного між відповідачами договору дарування квартири 27.02.2002 удаваним правочином (Т. 1, а. с. 179-181, 182-189)

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 20.03.2023 ОСББ «Обрій-6», за адресою АДРЕСА_4 , з 16.04.2002 зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а з 02.08.2005 - ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 10).

Згідно з копією технічного паспорта на квартиру від 27.10.2009 квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат, а її загальна площа складає 43,4 кв.м (Т. 1, а. с. 8-9)

Згідно з посвідченою приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Васильченко В. М. від 27.07.2021 заявою ОСОБА_2 він заявив про відсутність у нього заперечень проти дарування квартири АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 96).

27.07.2021 приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Васильченко В. М. посвідчив укладений дарувальником ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_1 договір дарування квартири квартиру АДРЕСА_1 . Квартира двокімнатна, загальною площею 43,4 кв.м (Т. 1, а. с. 6-7).

Крім того, суд встановив, що згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15.02.2024 серії НОМЕР_1 , 19.04.2004 було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , про що складено актовий запис № 70 (Т. 1, а. с. 151).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу 25.07.2008 був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який 28.12.2021 розірваний на підставі заяви подружжя від 26.11.2021, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 28.12.2021 (Т. 1, а. с. 11, 36).

23.12.2009 приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу Васильченком В. М. посвідчив укладений дарувальником ОСОБА_6 та обдарованим ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_2 . Квартира однокімнатна, загальною площею 30,2 кв.м. Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстровано в Світловодському міжміському бюро технічної інвентаризації 22.01.2010 (Т. 1, а. с. 12, 13).

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела

Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Крім того, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Загальний правовий захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008, п. 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», п. 47).

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60).

Аналізуючи норми національного цивільного та житлового законодавства України, а також висновки ЄСПЛ про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц дійшла таких висновків: «[…]виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ».

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, між сторонами існує спір щодо правового режиму приватної власності на спірну кватиру, а саме: чи ця квартира є об`єктом права особистої власності або спільної власності: чи має ОСОБА_2 право користування цією квартирою, як співвласник, або з інших підстав; чи існують перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження своїм майном (квартирою) у зв`язку із фактичним проживанням у ній ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 набула право власності на квартиру на підставі договору дарування від 27.07.2021, укладеним нею з дарувальником ОСОБА_3 .

На час укладення цього договору право користування спірною квартирою мав ОСОБА_2 , як колишній член сім`ї попереднього власника ОСОБА_3 .

Своєю чергою ОСОБА_3 набула право власності на квартиру на підставі договору дарування, який вона уклала 27.02.2002 з дарувальником ОСОБА_9 .

Згідно з чинною станом на 27.02.2002 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Отже, подароване майно, яке прийняв обдарований, належить йому на праві особистої власності.

Угоди, дійсність яких не спростована на підставі рішення суду, породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які вона була направлена.

Як правильно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_2 раніше звертався з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 27.02.2022 між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , удаваним. Позивач обґрунтовував свою вимогу тим, що оспорюваний ним договір дарування приховує договір купівлі-продажу квартири оскільки фактично квартира була куплена ним і ОСОБА_3 за їх спільні грошові кошти у період проживання однією сім`єю без шлюбу.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 02.05.2024 у справі № 401/2514/23 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 про визнання угоди удаваною залишено без задоволення.

Оскільки договір дарування квартири від 27.02.2022 рішенням суд не був визнаний недійсним, а доводи ОСОБА_2 про те, що фактично квартира куплена за спільні кошти його й ОСОБА_3 у період коли вони проживали, як чоловік і дружина без шлюбу були предметом дослідження у справі № 401/2514/23, але не знайшли свого підтвердження, а також беручи до уваги преюдиційне значення встановлених у тій справі обставин (зокрема, що станом на день укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 перебував у шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_11 , який розірваний лише у 2004 році), колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив такі аргументи позивача за зустрічним позовом та відмовив у задоволенні його позовних вимог з цих підстав.

Стосовно доводів позивача за зустрічним позовом про те, що продовж їх з ОСОБА_3 спільного проживання однією сім`єю було здійснено ремонт та прибудова до квартири, як підставу його вимоги про визнання за ним права спільної власності на квартиру.

Зі змісту п. 1 договору дарування квартири від 27.02.2002 вбачається, що загальна площа однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , становила 36,2 кв.м, а житлова 19,8 кв.м (Т. 1, а. с. 67).

Згідно з технічним паспортом на цю ж квартиру станом на 27.10.2009 загальна площа квартири збільшилась і становила 43,4 кв.м, а житлова 18,0 кв.м. Збільшилася до двох також кількість житлових кімнат (9,5 кв.м та 8,5 кв.м). Крім того, у квартирі є кухня 5,2 кв.м, коридор 5,8 кв.м, веранда 10,6 кв.м, балкон 1,8 кв.м (Т. 1, а. с. 8 9).

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що реконструкція квартири здійснена у період шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за їх спільні кошти.

Суд першої інстанції цей аргумент позивача за зустрічним позовом відхилив, але мотиві відхилення не навів.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 1 ст. 62 СК України).

У постанові від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила:

«Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення, чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення так, як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального здорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи в остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний зі спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна».

Посилаючись в обґрунтування зустрічних позовних вимог на здійснення у період шлюбу ремонту та реконструкції квартири, тобто на обставини, передбачені ст. 62 СК України, як підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя на особисте майно ОСОБА_3 , ОСОБА_2 мав довести, що збільшення вартості квартири є істотним й у таке збільшення були вкладені його власні кошти чи власна трудова діяльність.

Супереч принципу змагальності цивільного судочинства, зокрема встановленому ст. 12, 81 ЦПК України обов`язку довести обставини, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, ОСОБА_2 не надав до суду доказів на підтвердження факту істотного збільшення вартості спірної квартири в період шлюбу з ОСОБА_3 . До того ж він не надав суду доказів здійснення ним особисто грошових витрат, або трудових затрат на істотне збільшення вартості спірного майна.

Сама собою реконструкція квартири без доведення істотності її змін не може бути доказом виникнення у права спільної сумісної власності на майно одного із подружжя.

Отже, ці обставини, якими, зокрема, позивач за зустрічним позовом обґрунтував свою вимогу про визнання права спільної власності на квартиру, є недоведеними, що виключає задоволення зустрічного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 62 СК України.

З огляду на все викладене вище за текcтом цієї постанови, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову через його недоведеність.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду стосовно зустрічного позову обставинам справи є неспроможними.

Стосовно вирішення судом первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_12 про виселення.

Як встановив суд першої інстанції, 27.07.2021 на підставі договору дарування ОСОБА_1 стала новим власником квартиру АДРЕСА_1 .

Хоча тогочасний власник квартири ОСОБА_3 (дарувальник за договором) мала право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, зокрема передати її в дар іншій особі, ОСОБА_2 , який з її згоди мав право проживати в цій квартирі, був заздалегідь поінформований про укладення нею договору дарування та не заперечував проти такого правочину, що підтверджується його заявою від 27.07.2021 (Т. 1, а. с. 96).

З огляду на те що ОСОБА_2 отримав право на проживання у квартирі зі згоди тогочасного власника ОСОБА_3 , як член її сім`ї, то відчуження нею права власності на квартиру мало наслідком втрату ним цього права, що узгоджується зі змістом п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦПК України, яким передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення.

Твердження апелянта про те, що він є членом сім`ї нового власника житла ОСОБА_1 неспроможне так, як вони у шлюбі не перебувають, не є родичами, не пов`язані взаємними правами та обов`язками, а будь-які докази ведення ними спільного господарства та спільного побуту відсутні.

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договір найму житла укладений не був.

Отже, проживання ОСОБА_2 після 27.07.2021 у квартирі ОСОБА_1 без її згоди, а також враховуючи, що житлова площа квартири не відповідає встановленій ст. 47 ЖК України нормі для трьох осіб, створює реальні перешкоди власнику у фактичному користуванні та розпорядженні її майном.

За таких обставин власник має право на захист свого права шляхом пред`явлення негаторного позову, зокрема про виселення.

Водночас сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника, зокрема й колишніх членів його сім`ї.

Зважаючи на те, що спірна квартира була постійним житлом для ОСОБА_2 , беручи до уваги те, що втрата житла єнайбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, місцевий суд зобов`язаний оцінити позов про виселення без надання іншого житлового приміщення на предмет пропорційності у контексті принципів ст. 8 Конвенції (втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно бути передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві).

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції встановив факт створення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права власності на її квартиру, суд також правильно визначився із нормою права, яка підлягає застосуванню для захисту порушеного права.

Крім того, місцевий суд встановив, що ОСОБА_2 є одноосібним власником іншого житла - квартири АДРЕСА_2 , яка належить йому на підставі договору дарування від 23.12.2009.

З огляду на цю обставину, виселення його зі спірної квартири не матиме наслідком позбавлення будь-якого житла. Оскільки він не надав доказів об`єктивної неможливості проживання у належній йому на праві власності квартирі, тому немає підстав вважати, що існує реальна загроза того, що у випадку задоволення пред`явленого до нього позову він стане безпритульною особою.

Отже, у цьому випадку задоволення позову про виселення не може вважатися непропорційним втручанням у право відповідача, охоронюване ст. 8 Конвенції.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не навів формулу «трискладового тесту», проте фактично надав оцінку обставинам справи та аргументам сторін відповідно до його складників та правильно вирішив справу.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.01.2025 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 04.08.2025.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник