Суддя Маркосян М. В.
Справа № 644/3758/25
Провадження № 2/644/2889/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року

Індустріальний районний суд м. Харкова в особі головуючої судді Маркосян М.В., за участю: секретаря судового засідання Лєпілової В.В.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до ОСОБА_2 , в якому просить поділити спільне майно подружжя - грошові кошти в сумі 89000,00 грн. та стягнути з відповідачки на його користь частки грошових коштів, що складає 44500,00 грн. У позові посилається на те, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі, 19.08.2021 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Позивач дізнався, що у позивачки наявні грошові кошти, які є частиною спільного майна подружжя та не були поділені між ними після розірвання шлюбу. Із посиланням на ст.69,70 СК України просить поділити грошові кошти та стягнути з відповідачки його частку в судовому порядку.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 05.05.2025 було відкрито провадження у справі

Від відповідачки надійшов відзив у справу, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що кошти, які задекларовані у 2020 році у розмірі 89000 грн., є її особистими готівковими коштами, які вона отримала як зарплату, премію та фінансову підтримку від іншого чоловіка вже після фактичного припинення шлюбних стосунків з позивачем. Надала відповідні докази. Також, подала заяву про застосування позовної давності за позовними вимогами.

У судовому засіданні були присутні позивач та відповідачка, надали суду відповідні пояснення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши докази, подані сторонами, суд встановив таке.

Сторони перебували у шлюбі з 29 липня 2006 року, який розірваний рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2021 року.

Зазначеним судовим рішенням не встановлено дату припинення шлюбних відносин сторін, зазначено про те, що позивачка, при зверненні до суду 04.06.2021 вказала, що сторони припинили шлюбно-сімені відносини приблизно за сім місяців до дня звернення позивача з позовом до суду, тобто приблизно в листопаді 2021 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року у справі № 644/401/24 було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 59 985 грн у якості грошової компенсації належної позивачці частини автомобіля ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності в цілому на автомобіль ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску. Відмовлено ОСОБА_2 у визнанні права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 599,81 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2025 року у справі № 644/8943/24 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на це майно відмовити. ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на це майно в якому просить суд поділити майно, що було придбане позивачем та відповідачем наступним чином: стягнути з ОСОБА_2 частину грошових активів, які були на банківському рахунку, а саме 44500 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Попередніми, зазначеними судовими рішеннями питання щодо поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме готівкових коштів не вирішувалось., тож суд вважає, що є всі підстави розглянути позов у цій справі по суті.

Як убачається з щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (охоплює попередній рік) за 2020 рік, поданої ОСОБА_2 , у розділі 12 «Грошові активи» задекларовано готівкові кошти у розмірі 89 000 грн., які є власністю ОСОБА_2 .

При цьому, в цієї ж декларації, за цей же період в якості члена сім`ї відповідачки зазначений чоловік ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» в декларації зазначаються наявні у суб`єкта декларування або членів його сім`ї грошові активи, станом на останній день звітного періоду. Під грошовими активами розуміються: готівкові кошти; кошти, розміщені на банківських рахунках (незалежно від типу рахунків та дати їх відкриття).

Тобто вказаною декларацією підтверджено наявність станом на 31.12.2020 року у ОСОБА_2 грошових активів - готівкових коштів в сумі 89000,00 грн.

Позивачка при розгляді справи та у відзиві не заперечувала щодо наявності у неї цих активів, але вважає їх своєю особистою власністю.

З наведеного встановлено, що між сторонами існує спір щодо правового режиму та порядку поділу набутого в період шлюбу майна.

Для вирішення справи суд застосовує наведені нижче норми матеріального та процесуального права.

Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, щостаттями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до статей 68, 69 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Визначаючи правовий статус спірного майна у цій справі суд виходить з того, що готівкові кошти, отримані відповідачкою та задекларовані нею станом на 31.12.2020 року є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті або ким з подружжя були задекларовані на своє ім`я.

Суд вважає, що відповідачка, декларуючі майно, як свою власність не може при цьому самостійно змінити його статус, як спільної власності подружжя.

В той же час, відповідачкою не доведено те, що грошові кошти були отримані нею у якості подарунку, спадку чи іншим чином, який презюмує, що ці кошти є її особистою власністю. До того ж, шлюб між сторонами було розірвано через 8 місяців після того, як ця обставина (наявність у відповідачки готівкових коштів в сумі 89000,00 гривень) була встановлена станом на 31.12.2020.

Суд критично ставиться до пояснень відповідачки про те, що вся зазначена сума коштів була отримана нею після припинення шлюбних стосунків за листопад та грудень 2020 року, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження з огляду на надані у справу докази.

Таким чином, обставини зазначені у позові є підтвердженими належними та допустимими доказами, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно заяви відповідачки про застосування судом позовної давності, суд зазначає таке.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Зазначене співвідноситься з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначеними у Постанові від 26 травня 2021 року у справі № 219/10470/17, правовим висновком Верховного Суду України, викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Позивач зазначив про те, що не знав на момент судового поділу майна подружжя у 2024 році про наявність у відповідачки готівкових коштів, інакше ці його вимоги були б розглянуті судом у справі №644/401/24. Суд вважає ці пояснення достовірними.

Крім того, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Отже, позовна давність за вимогою позивача у цій справі не є пропущеною позивачем.

Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення позову.

Питання розподілу витрат з оплати судового збору суд вирішує пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного вище та керуючись ст. 141, 259, 264,265,280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позови задовольнити повністю.

Поділити спільне майно подружжя, кошти в розмірі 89000,00 гривень та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину грошових активів, а саме 44500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Повний текст судового рішення складений 31.07.2025.

Суддя Марина МАРКОСЯН