Справа № 128/4960/24
Провадження № 22-ц/801/1499/2025
Провадження № 22-ц/801/1498/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 рокуСправа № 128/4960/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бардіна Олена Олександрівна, на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року та додаткове рішення Літинського районного суду Вінницької області від 06 травня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Гопкіна П. В. в залі суду в селищі Літин Вінницької області, дата складення повного тексту рішення суду 28 квітня 2025,

у цивільній справі № 128/4960/24 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , про розірвання договору, стягнення витрат на придбання товару та стягнення моральної шкоди,

встановив:

Короткий зміст вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , про розірвання договору, стягнення витрат на придбання товару та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона на сайті побачила пропозицію про продаж офісних крісел, які її зацікавили. Після чого, зв`язалася із менеджером, яка надіслала рахунок-фактуру на оплату даних крісел у кількості 3 штуки за ціною 15 307,00 грн за штуку, загальною ціною 45 921,00 грн. В подальшому оплатила за вказані крісла з урахуванням знижки в сумі 36 737,00 грн, комісію за переказ в розмірі 476,74 грн. та оплатила доставку 4012,22 грн., загальні витрати на придбання товару становили 41 225,96 грн.

Вказує, що 02.12.2024 отримала товар, а 04.12.2024 ОСОБА_1 у месенджері Вайбер повідомила представника продавця про бажання повернути їй сплачені за товар грошові кошти, у зв`язку із неналежною якістю. 05.12.2024 представник продавця повідомила про відмову у поверненні коштів та товару, мотивуючи тим, що товар виготовлявся індивідуально.

На переконання ОСОБА_1 , дії ФОП ОСОБА_2 із ігнорування обов`язку в отриманні проданого нею товару, а саме крісел, та повернення коштів за них порушують вимоги чинного законодавства, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України, а також завдали позивачці моральних страждань, тому позивачка у заявленому позові просила суд: розірвати договір на придбання офісних крісел та стягнення 36 737,00 грн. сплачених коштів; 476,74 грн. комісії за переказ; 4 012,22 грн за доставку; 30 000,00 грн. моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що належних та допустимих доказів (висновок експерта, тощо), що підтверджують наявність істотного дефекту продукції, на які представник позивачки посилалася у позові, та, що недоліки, які виявлено, вона пропонувала усунути відповідачу, а той їй відмовив в цьому, та, що виявлені позивачем недоліки були настільки істотними, що їх неможливо було усунути або що внаслідок таких недоліків офісні крісла стали непридатними до використання тощо, стороною позивача суду не надано. Під час розгляду справи судом, клопотання про призначення експертизи, стороною позивача судом не заявлялось.

Надавши оцінку поданим позивачем доказам, урахувавши конкретні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем фото не можуть бути взяті до уваги судом, так як з них не можливо встановити наявність перелічених пошкоджень чи дефектів, також невідомо коли, за яких умов, і саме де зроблені ці фото.

Судом було встановлено, що позивачка не може бути визнана споживачем у розумінні зазначеного положення, оскільки не надано доказів того, що вона замовляла продукцію для власних потреб. Хоча відповідно до п. 22 ч.1 с. Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також суд першої інстанції зазначив, що офісні крісла, не підлягають обміну (поверненню), відповідно до затвердженого переліку Кабінетом Міністрів України (абз. 4 ч. 1 ст. 9 ЗУ "Про захист прав споживачів"), оскільки крісла були виготовлені індивідуально під колір замовника-позивача, що не є стандартним.

Оскільки позивач не довела належними доказами порушення своїх прав, як споживача товару та послуг, а решта вимог є похідними, суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн.

Додатковим рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 06 травня 2025 року задоволено заяву представника відповідача адвоката Рибака А. В.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000,00 грн.

Задовольняючи заяву представника відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на враховуючи об`єм наданих адвокатом послуг, співмірною є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 22 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У травні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бардіна О. О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2025 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2025 року для розгляду цієї справи замінено суддю Сопруна В. В. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Міхасішин І. В., Береговий О. Ю.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду на 29 липня 2025 року о 12:00 год. з повідомленням сторін.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2025 року та від 22 липня 2025 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бардіної Олени Олександрівни та представника відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - адвоката Рибака Андрія Вікторовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року для розгляду цієї справи замінено суддю Берегового О. Ю. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.

Зазначає, що судом не встановлено, що крісла виготовлено по індивідуальному замовленню, жодних доказів про наявність індивідуального замовлення та обізнаність позивача як споживача про те, що його замовлення є індивідуальним, судом не надано, так як позивач обирала кольори з наданої палітри. Обставина, встановлена в рішенні суду щодо висунутого позивачем бажання перефарбувати крісла, не підтверджена належними доказами. Відповідач не надав інформацію про індивідуальний характер виготовлення крісел.

Судом не застосовано положення ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів», що за умови виникнення необхідності визначенні причини втрати якості товару під час гарантійного строку продавець зобов`язаний провести експертизу продукції, при цьому на споживача покладається обов`язок лише довести наявність істотного дефекту продукції, тягар доказування причин виникнення недоліку товару покладений на продавця.

Не враховано, що на продавця покладений обов`язок організувати визначення причини втрати якості продукції.

Крім того, не враховано, що договір укладено дистанційно, тому відповідач зобов`язаний повернути сплачені кошти не пізніше 30 днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору, відповідно до ч.5 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів». Судом не надано оцінки тому, що всупереч ч.4 ст. 100 ЦПК України учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу, відповідач не зазначив у кого знаходиться оригінал електронного доказу.

В матеріалах справи відсутнє підтвердження, що на наданих відповідачем фотографіях крісел зображено крісла до та після перефарбування. Також міститься фото із процесом фарбування. Будь-яких обґрунтувань звідки суд отримав дану інформацію рішення та матеріали справи не містять.

Зауважує, що стягуючи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000,00 грн місцевий суд не врахував висновки Верховного Суду у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18, зокрема, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Інформація яка міститься в Аті-приймання правничої допомоги, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на правову допомогу.

Заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу не співмірний з розміром позовних вимог та є необґрунтованим. Проте суд на зазначене уваги не звернув та безпідставно стягнув їх в повному обсязі, тому додаткове рішення є протиправним, оскільки ухвалене всупереч ч.3 ст. 137 ЦПК України та висновкам Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник ОСОБА_1 - адвокат Бардіна О. О. підтримала доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Рибак А. В. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що відповідно до комерційної пропозиції замовником зазначено особу на ім`я « ОСОБА_3 », номер замовлення ORD-2051 від 14.07.2024. У замовленні зазначено офісне крісло, 3 шт., модель RD-1630 чорного кольору. Вартість - 1208$ та розрахунок у гривні 45921,00 грн. при дослідженні електронних доказів долучених до справи крісла у кількості 2 шт. зазначені червоним кольором, одне - жовтим (Т.1 а.с. 6).

Вартість також зазначена у Рахунку-фактурі від 14.07.2024 (Т.1 а.с. 7).

Відповідно до квитанції від 16.07.2024 ОСОБА_4 сплатив ФОП ОСОБА_2 13 900,00 грн. згідно рахунку НОМЕР_1 (Т.1 а.с. 8).

Інформацією про посилку зазначається про те, що меблі відправлені 27 листопада, 29 листопада прибули, та 02 грудня - отримані. Адреса доставки - м. Київ, відділення № 17: вул. Новокостянтинівська, 22/15 (Т.1 а.с. 9).

Наданими скріншотам позивачка зазначає про намагання врегулювати спір. В переписці позивачка зазначає, що з її слів замовник незадоволений отриманими кріслами (Т.1 а.с. 10).

Витягом із сайту prohause.com.ua позивачка надала докази щодо опису, зображення та характеристики крісел. В описі зазначається, що дана модель надана у двох кольорах: чорному та коричневому та у двох розмірах (Т.1 а.с. 11).

Фотозображеннями які долучені до відзиву на позовну заяву (електроні докази від 05.03.2025 із назвою « Переписка Viber ») зазначено переписка представника відповідача та позивачки щодо кольору крісел та узгодження, щодо їх перефарбування, надаються зразки інтер`єру задля визначення кольорів крісел (Т.1 а.с. 72-77).

Згідно накладної замовлення із номером ORD-2051 надіслано на ім`я ОСОБА_4 . Адреса доставки - АДРЕСА_2 (Т.1 а.с. 82).

Фотографіями крісел зображено крісла до та після перефарбування. Також міститься фото із процесом фарбування (Т.1 а.с. 84 зв.- 87 зв. ).

Відповідно до витягу ОСОБА_1 13.12.2022 за власним рішенням припинила підприємницьку діяльність (Т.1 а.с. 124 зв.).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом спору є розірвання договору купівлі-продажу, у зв`язку з постачанням товару неналежної якості.

Письмовий договір між сторонами не укладався.

Частиною 2 ст. 653 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічний договір це договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно ч. 3 ст. 698 ЦК України до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до положень ст. 675 ЦК України товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу.

Ч. 2 ст. 678 ЦК України передбачено, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

Відповідно до ст. 679 ЦК України продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту. Якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що встановлений ч. 2 ст. 679 ЦК України обов`язок продавця довести факт виникнення недоліків товару після його передання покупцеві (якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару) покладається на нього у випадку, коли такі недоліки не є очевидними, оскільки в такому випадку покупець має можливість виявити ці недоліки і відмовитися від укладення договору або укласти його на інших умовах. Якщо ж покупець, маючи реальну можливість оглянути товар і виявити у ньому очевидні дефекти, не скористався цим правом до передання йому товару, а виявив їх після такого передання, то тягар доведення відповідно до ч. 1 ст. 679 ЦК України покладається на нього.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, у порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

Для застосування наведеної норми матеріального права необхідною умовою є саме встановлення обставин наявності недоліків товару протягом встановленого гарантійного строку.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, у порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Частиною третьою статті 8 цього Закону передбачено, що вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті.

Недоліком є будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем). Істотний недолік - це недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором (пункти 12, 15 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності товару вимога споживача про його заміну підлягає негайному задоволенню, а в разі виникнення потреби в перевірці якості - протягом чотирнадцяти днів або за домовленістю сторін.

Колегія суддів звертає увагу на те, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що саме вона замовила офісні крісла, здійснила їх оплату та 02.12.2024 отримала зазначений товар. На підтвердження вказаних обставин позивачка надала копії квитанцій та комерційну пропозицію від 14.07.2024.

Проте, з матеріалів справи слідує, що в надісланій комерційній пропозиції від 14.07.2024 покупцем зазначено особу на ім`я « ОСОБА_3 » та номер телефону « НОМЕР_2 ».

Відповідно до квитанції від 16.07.2024 ОСОБА_4 сплачено ФОП ОСОБА_2 13 900,00 грн. згідно рахунку 2051.

З трекінгу «НОВА ПОШТА» вбачається, що отримувач фактично отримав вантаж меблі 02.12.2024, сплативши залишок вартості крісел, послуги з доставки та комісію. Меблі відправлені 27 листопада, 29 листопада прибули, та 02 грудня - отримані. Адреса доставки - м. Київ, відділення № 17: вул. Новокостянтинівська, 22/15 .

Згідно накладної замовлення із номером ORD-2051 надіслано на ім`я ОСОБА_4 . Адреса доставки - АДРЕСА_2 (а.с. 82).

Тобто, усі платіжні документи були оформлені на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджує сплату ним вартості крісел та їх отримання. Зазначене підтверджено також його поясненнями, наданими під час судового засідання в суді першої інстанції.

Водночас із пояснень ОСОБА_4 вбачається, що між ним та позивачем була досягнута усна домовленість щодо оплати та отримання товару ним від її імені, що свідчить про наявність між сторонами правовідносин, які за своєю правовою природою є договірними та відповідають ознакам договору доручення (ст. 1000 Цивільного кодексу України), оскільки містять вчинення юридично значимих дій в інтересах іншої особи.

Доручення - договір, за яким одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії

У частині чотирнадцятій статті 8 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Споживач має право брати участь у перевірці якості товару особисто або через свого представника.

Саме на споживача покладається обов`язок довести наявність істотного дефекту продукції, а тягар доказування причин виникнення недоліку товару покладений на продавця.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 26 лютого 2025 року в справі № 619/3972/21, від 27 лютого 2023 року в справі № 569/222/21, від 26 січня 2022 року в справі № 755/5301/16-ц та інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Аналізуючи обсяг дослідження судом першої інстанції доказів, колегія суддів зазначає, що позивачка стверджувала про наявність дефектів, які вона пропонувала усунути, однак відповідач їй у цьому відмовив. Проте докази, що підтверджують істотність таких дефектів, їх неможливість усунення або те, що внаслідок цих недоліків офісні крісла стали непридатними для використання, позивачем суду не надано. Клопотання про призначення судової експертизи під час розгляду справи стороною позивача також не заявлялось.

Щодо наданих позивачем фотознімків, долучених до позовної заяви, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно зазначив, що вони не можуть бути взяті до уваги як належні та допустимі докази, оскільки з них неможливо достовірно встановити наявність зазначених пошкоджень чи дефектів, а також незрозуміло, коли, за яких обставин та де саме вони були зроблені.

В супереч ст. 81 ЦПК України позивачем не доведено, з чиєї вини виникли заявлені недоліки продукції. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б однозначно свідчили про відповідальність виробника чи продавця за наявність дефектів. Враховуючи, що товар було отримано ОСОБА_4 у відділенні «Нова Пошта», де процедура передбачає огляд товару на місці, а недоліки виявлено лише після того, як товар було зібрано в іншому місці, визначення моменту та обставин виникнення недоліків ускладняються, що унеможливлює беззаперечне встановлення винної особи.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю достатніх доказів, суд не може прийняти сторону позивача у питанні встановлення відповідальності за недоліки продукції.

В свою чергу, позивачка не заявляла клопотання про призначення судової експертизи, яка могла б об`єктивно підтвердити або спростувати наявність істотних недоліків товару, де необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право. Відсутність такого клопотання та відповідних експертних висновків унеможливлює визнання доводів позивача достовірними.

При цьому суд врахував, що офісні крісла не підлягають обміну чи поверненню відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку товарів (абзац 4 частини 1 статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки зазначені крісла були виготовлені індивідуально під колір замовника-позивача та не є стандартними товарами.

Товар на замовлення - це продукт, який виробляється або постачається на основі конкретного індивідуального замовлення клієнта. Це означає, що товар не зберігається на складі в готовому вигляді, а виготовляється або замовляється спеціально для замовника після отримання його запиту.

Стратегія виробництва на замовлення означає, що фірма виробляє кінцевий продукт лише після того, як клієнт розмістив замовлення, створюючи додатковий час очікування для споживача, щоб отримати продукт, але дозволяючи більш гнучко налаштувати кінцевий продукт в порівнянні з покупкою безпосередньо в роздрібних торговців.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд дійшов мотивованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка не довела порушення своїх прав як споживача, а надані докази не підтверджують обґрунтованість позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно частин 1 і 2 статті 23 Цивільного кодексу України (ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода включає: - фізичний біль і страждання, яких особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; -душевні страждання, спричинені протиправною поведінкою щодо неї, членів сім`ї або близьких родичів; -душевні страждання, пов`язані із знищенням або пошкодженням майна; приниження честі, гідності або ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до частин 3 і 4 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується у грошовій формі або іншим способом. Розмір компенсації визначається судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, ступеня вини особи, що завдала шкоду, та інших істотних обставин із дотриманням вимог розумності і справедливості. Важливо, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди.

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема припинення зобов`язання, розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Закон України «Про захист прав споживачів» (стаття 22) прямо передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди при захисті його прав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц наголосила, що компенсація моральної шкоди є способом захисту цивільних прав і може бути стягнута навіть якщо це прямо не передбачено договором.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач оцінила розмір компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Суд встановив, що позивачем не доведено наявність обставин, які могли б свідчити про порушення її прав як споживача товарів і послуг, що є необхідною передумовою для відшкодування моральної шкоди.

Надані позивачем докази є недостатніми для встановлення факту завдання їй душевних або фізичних страждань, пов`язаних із порушенням її прав. Зокрема, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність істотних недоліків товару або неправомірні дії відповідача.

Відповідно до положень статей 16, 23 Цивільного кодексу України та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», право на відшкодування моральної шкоди виникає у разі доведення факту порушення прав особи. Без такого доказування, а також у разі відсутності вини відповідача, підстави для компенсації моральної шкоди відсутні.

Крім того, позивачкою не подано клопотань про призначення відповідної експертизи чи інших доказів, які б могли підтвердити характер і розмір завданих душевних страждань.

Враховуючи відсутність достатніх доказів, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення моральної шкоди та відмовив у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними, оскільки позивач не виконав передбачений законом обов`язок щодо доведення наявності істотного дефекту продукції, що є обов`язковою умовою для виникнення у продавця обов`язку організовувати експертизу продукції.

Згідно з ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі пред`явлення вимог, пов`язаних з недоліками продукції, споживач зобов`язаний надати докази, які підтверджують наявність істотного дефекту, що є підставою для відповідних вимог. Лише за наявності такої умови у продавця виникає обов`язок щодо організації проведення експертизи.

У даній справі позивачем не надано: жодного експертного висновку про істотність дефектів; належного фотозвіту, який би достовірно ідентифікував пошкодження; доказів того, що дефекти існували на момент передачі товару або виникли з вини виробника/продавця.

Крім того, товар був отриманий та зібраний іншою особою ( ОСОБА_4 ), що унеможливлює встановлення моменту виникнення недоліків. Судом обґрунтовано встановлено, що відсутні належні і допустимі докази істотності дефектів, тому обов`язок продавця щодо організації експертизи не виник.

Таким чином, тягар доведення наявності дефекту покладається на позивача, а у цій справі такий обов`язок не виконано. Відповідно, правові наслідки, передбачені ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів», не підлягають застосуванню.

Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо організації визначення причин втрати якості продукції, так як не ґрунтується на фактичних обставинах справи та положеннях законодавства.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі виявлення недоліків товару споживач зобов`язаний надати товар для проведення експертизи або перевірки якості. Натомість у даній справі позивач не зверталася із належною заявою про проведення експертизи або технічної оцінки товару, не передала товар відповідачу чи незалежному експерту для дослідження причин виявлених недоліків, що унеможливило реалізацію такого механізму.

Крім того, позивачем не подано жодного клопотання про призначення експертизи в судовому порядку. Суд також не позбавлений права ініціювати експертизу з власної ініціативи, проте за відсутності достатніх даних, наданих саме позивачем, підстав для цього не вбачається.

Таким чином, відсутність встановленого порядку та ініціативи з боку споживача щодо визначення причин дефектів товару не дає підстав вважати, що відповідач ухилився від виконання свого обов`язку. Сторона позивача не надала належних доказів порушення відповідачем передбачених законом обов`язків.

Твердження скаржника про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що надані відповідачем фотографії стосуються саме спірних крісел до та після перефарбування, є необґрунтованим. Позивач не надала жодних обґрунтованих заперечень чи доказів, які б спростовували автентичність або зв`язок наданих фотографій із предметом спору. Водночас вона не ініціювала клопотання про призначення судової фотоекспертизи або інше технічне дослідження, що могла би виявити невідповідність чи підміну візуальних доказів. Таким чином, доводи апеляції не ґрунтуються на доказах і не підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду скаржником не надано.

Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення Літинського районного суду Вінницької області від 06 травня 2025 року.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами частин третьої, четвертої зазначеної вище норми Закону, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19 суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, у разі недотримання заявником вимог щодо співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, лише за клопотанням сторони.

Відповідного клопотання позивачем не заявлено, хоча не була позбавлена такої можливості. З відповідними доказами понесених стороною витрат позивач була ознайомлена, про що суд зазначив у додатковому рішенні.

Згідно договору про надання правової допомоги укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «ПЕРФЕКЦІЯ», сторони узгодили суму авансу в розмірі 22 000, 00 грн. До заяви долучено акт прийому-передачі наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги від 24.02.2025 де зазначено, що відповідачем понесено 22 000,00 грн. витрат.

Виходячи із зазначеного, сторони домовилися, що винагорода адвоката за виконання ним роботи в даній справі, а також захист його прав та інтересів в суді здійснюється за плату відповідно до домовленості, і до сплати підлягає гонорар у фіксованому розмірі в сумі 22 000 грн.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Крім того витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.10.2020 в справі №686/5064/20 та від 04.06.2021 в справі №160/13273/19.

З урахуванням викладеного, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з принципу пропорційності та критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що оскільки розмір витрат на професійну правничу допомогу погоджений сторонами у фіксованому розмір та документально підтверджений, суд першої інстанції правильно вирішив це питання, враховуючи відсутність заперечень зі сторони позивача обґрунтовано стягнув на користь відповідача витрати в розмірі 22 000,00 грн.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення на користь відповідача суми витрат на правову допомогу у вказаному розмірі колегія суддів не бере до уваги, оскільки заперечуючи зазначений розмір витрат, позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів в розумінні ст. ст. 77,78,80 ЦПК України на підтвердження не співмірності таких витрат. Крім того, розмір витрат на професійну правничу допомогу погоджений сторонами у фіксованому розмір та документально підтверджений.

До того ж, Верховний Суд в постанові від 28 грудня 2020 року в справі № 640/18402/19 зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правничої допомоги не вимагається.

Також Верховний Суд в постанові від 13 січня 2023 року в справі № 910/8342/21 дійшов висновку, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Таким чином, не надання стороною детального описку робіт (послуг адвоката) не позбавляє протилежну сторону права належним чином заперечувати проти заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає неспроможними доводи скаржника про те, що не подання відповідачем детального опису робіт (послуг) адвоката є підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бардіна Олена Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року та додаткове рішення Літинського районного суду Вінницької області від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 липня 2025 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник