Справа № 752/9688/25
Провадження № 2/752/6082/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2025 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Овдій-Барандич В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» про зобов`язання вчинити певні дії та просить зобов`язати відповідача виключити з особового рахунку № НОМЕР_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість попередніх власників квартири за період до 04.06.2024р.; стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в сумі 74 549,21 грн., а також судові витрати.

В обгрунтування позову зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_2 , на підставі Договору дарування від 04.06.2024р. Після набуття у власність вказаної квартири звернулась до відповідача 06.06.2024р. із Заявою-приєднанням до індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води. На початку липня 2024р. отримала рахунок за червень 2024р. за особовим рахунком НОМЕР_1 , згідно з яким заборгованість перед відповідачем на 01.06.2024р. за послуги з постачання гарячої води складає 74 549,21 грн. Нарахування за червень відсутні, оскільки протягом червня 2024р. було відсутнє постачання гарячої води і послуга не споживалась. Тобто, як вказує позивач, заборгованість за житлово-комунальні послуги утворились до набуття нею права власності на квартиру. Позивач зазначає, що звернулась до відповідача із проханням забрати суму боргу з рахунків, які отримує, але остаточної відповіді не отримала. На думку позивача, відмова та ігнорування запитів відповідачем про виключення з особових рахунків сум заборгованості, що виникли до 04.06.2024р., є незаконним. Позивач вказує, що займається продажем квартири. Наявність неіснуючого боргу по оплаті гарячого постачання знижує купівельну привабливість цього об`єкта нерухомості, і, отже, знижує ціну, яку пропонують покупці, у зв`язку з чим вона несе збитки, які оцінює в сумі 74 549,21 грн., бо саме наявність такої суми боргу спричинює вимогу сплатити цю суму перед продажем або знизити ціну квартири на цю суму. Завдана шкода спричинена безпосередньо діями відповідача, з огляду на що заявлені відповідні вимоги для захисту свого права в судовому порядку.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22.04.2025р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що відповідачу було надано Договір купівлі-продажу від 05.05.2025р., де продавцем квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 , а покупцем - ОСОБА_3 . Позивач за цим Договором є лише представником продавця. Отже, позивач не є власником вказаної квартири, а Договір дарування від 04.06.2024р., на який посилається позивач, швидше за все, було розірвано з метою продажу квартири. Окрім того, як зазначає відповідач, позивачем не надано доказів на підтвердження нанесення їй матеріальної шкоди в розмірі 74 549,21 грн. Позивачка заявляє вимоги щодо майна, яке їй не належить.

У відповіді на відзив позивачка просить залишити відзив на позовну заяву без розгляду, додатково до позовних вимог визнати дії по включенню боргу попередніх власників до рахунків незаконними та задовольнити позовну заяву. Зазначає, що поданий відповідачем документ і заперечення відповідача не мають відношення до справи, оскільки позовна заява стосується протиправних дій, що були скоєні відповідачем до моменту подачі позовної заяви. Разом з позовною заявою надавались дійсні на той момент документи про право власності на майно, відповідач їх не оскаржує.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказує про те, що позивач не надає документ, яким би підтверджувалось, що на момент подання позову договір дарування не було розірвано чи визнано недійсним.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне.

Позивачем до матеріалів позову наданий Договір дарування квартири від 04.06.2024р., що укладений між ОСОБА_2 , як дарувальником, та позивачем, як обдаровуваною, за умовами якого дарувальник подарував обдаровуваній, а обдаровувана прийняла в дар належну дарувальнику квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петуніною Ю.О., зареєстрований у реєстрі за №1064.

У цьому Договорі дарування зазначено, що квартира належить дарувальнику на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. 12.02.2001р. за реєстровим №569, право власності зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 14.02.2001р. за реєстровим №41481 у книзі 281-201.

Окрім того, в матеріалах справи наявний Договір купівлі-продажу квартири від 05.05.2025р., укладений між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, за яким продавець передає, а покупець приймає у власністю належну продавцю на праві особистої приватної власності квартиру

АДРЕСА_3 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара О.О., зареєстрований у реєстрі за №5579.

Згідно п. 1 Договору купівлі-продажу квартира належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.02.2001р. Левицьким Р.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 569.

Отже, як вбачається, і в Договорі дарування, і в Договорі купівлі-продажу відчужувачем (дарувальником, продавцем) квартири АДРЕСА_3 є одна і та ж особа - ОСОБА_2 , у власності якого перебувала вказана квартира на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.02.2001р. Левицьким Р.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 569.

Наведене може свідчити, в тому числі, й про те, що Договір дарування був визнаний недійсним, а, отже, позивачкою не було набуте право власності на квартиру.

Однак судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а позивачем при цьому не надано доказів того, яким чином, на якій підставі припинив свою дію Договір дарування і коли.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, виходячи з умов Договору купівлі-продажу від 05.05.2025р., можна зробити висновок, що з 12.02.2001р. по 05.05.2025р. власником квартири був ОСОБА_2 .

На даний час власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 згідно Договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2025р., придбавши його у продавця ОСОБА_2 , який, у свою чергу, був власником на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2001р.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справі з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 1 ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №910/15262/18, від 03.03.2020р. у справі №910/6091/19, від 16.10.2020р. у справі №910/12787/17).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, в суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню,

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» про зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» (03189, м. Київ, вул. Самійла Кішки, буд. 7-А, приміщення 65, 66, ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 04.08.2025р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА