П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року м. Миколаїв

справа №488/5264/24

провадження №22-ц/812/1105/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Шурмою Є. М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка подана через їх представника ОСОБА_4 , на рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 02 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я. А. у приміщенні суду у м.Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про захист честі та гідності,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 звернулися до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтовували наступним.

Позивачі вказували, що ОСОБА_2 є керівником Салтівської окружної прокуратури м. Харкова. З 2001 року працює на різних посадах в прокуратурі. Має бездоганну репутацію протягом багатьох років. ОСОБА_3 є першим заступником керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова. З 1997 року працює на різних посадах в прокуратурі. Має бездоганну репутацію протягом багатьох років.

В листопаді 2024 року їм стало відомо, що ОСОБА_5 направив до Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора дві тотожні заяви, в яких виклав обставини, які не відповідають дійсності, паплюжать честь, гідність та ділову репутацію позивачів.

Так, заява відповідача від 28.10.2024 на адресу Національного антикорупційного бюро України, яка в подальшому була перенаправлена для організації розгляду до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, а також аналогічна заява до Офісу Генерального прокурора містила твердження відносно позивачів, які не відповідають дійсності. Зокрема у заяві було зазначено, що позивачі постійно використовують різні автомобілі преміум класу для власних потреб, систематично отримують неправомірну вигоду від осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності, виконують незаконний тиск на бізнес за вказівкою конкурентів, або в інший спосіб зловживають своїми правами; не допомагають Збройним Силам України; через фіктивні рішення судів встановлюють собі надмірне пенсійне забезпечення тощо. Зазначав, що вказані факти свідчать про незаконне збагачення працівників прокуратури, скоєння інших кримінальних правопорушень та ведення образу життя, який не відповідає їхнім доходам, та є аморальним у воєнний час.

Такі твердження відповідача позивачі вважали такими, що не відповідають дійсності, чинять наклеп на позивачів, як професіоналів, та вчиняють сильний негативний вплив на їх честь, гідність та ділову репутацію. Відповідачі припускали, що відповідач навмисно перекручував факти та чинив наклеп на позивачів. Вони вважали, що ОСОБА_5 були порушені їх особисті немайнові права на повагу до гідності та честі, недоторканість ділової репутації.

Посилаючись на викладене, позивачі просили:

1) зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, яка була поширена ним в заявах від 28.10.2024 року, спрямованих до Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора України, а саме, що ОСОБА_2 постійно використовує різні автомобілі преміум класу для власних потреб, такі як Mercedes-Benz GLE…; систематично отримує неправомірну вигоду від осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності, виконує незаконний тиск на бізнес за вказівкою конкурентів, або в інший спосіб зловживає своїми правами…; не допомагає Збройним силам України; через фіктивні рішення судів встановлює собі надмірне пенсійне забезпечення…; ділить майно з колишньою дружиною на мільйони доларів…; з колишньою дружиною ділиться не все майно, а є ще таке, що офіційно на нього не оформлено та добре приховано, в тому числі в офшорах…; вказані факти свідчать про незаконне збагачення працівників прокуратури, скоєння інших кримінальних правопорушень та ведення образу життя, який не відповідає їхнім доходам, та є аморальним у воєнний час;

2) зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, яка була поширена ним в заявах від 28.10.2024 року, спрямованих до Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора України, а саме, що ОСОБА_3 постійно використовує різні автомобілі преміум класу для власних потреб, такі як Mercedes-Benz GLE,Toyota Land Cruiser 300…; систематично отримує неправомірну вигоду від осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності, виконує незаконний тиск на бізнес за вказівкою конкурентів, або в інший спосіб зловживає своїми правами…; не допомагає Збройним Силам України; через фіктивні рішення судів встановлює собі надмірне пенсійне забезпечення…; вказані факти свідчать про незаконне збагачення працівниками прокуратури, скоєння інших кримінальних правопорушень та ведення образу життя, який не відповідає їхнім доходам, та є аморальним у воєнний час;

3) спростування вказаної інформації позивачі просили здійснити шляхом направлення до Національного антикорупційного бюро України, ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві та Офісу Генерального прокурора України особисто підписаних відповідачем заяв, в яких зазначити, що вказана у заявах від 28.10.2024 року інформація не відповідає дійсності, є наклепом та була видумана відповідачем.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 02 травня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що подані відповідачем заяви до Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора України містять вираження його суб`єктивних поглядів та свідчать про використання ним його права на звернення до компетентних органів з метою перевірки незаконних, на думку ОСОБА_5 , дій працівників органу прокуратури та не є поширенням недостовірної інформації.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішеннями суду, позивачі через представника подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення їх позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність заявлених позивачами позовних вимог. На їх думку суд першої інстанції неправильно оцінив обставини справи, подані докази та норми законодавства.

Доводи інших учасників справи

Відповідачем через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 29 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали та призначено розгляд на 30 липня 2025 року на 09 год 00 хв.

Позивачі та їх представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідача у судовому засіданні представляла адвокат Ткачук Г. М.

Представник позивачів 29 липня 2025 року надіслав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у задоволенні якої було відмовлено у зв`язку з пропуском ним строку подання такої заяви. 30 липня 2025 року він надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами (виникнення додаткових питань організації та підготовки самостійного виїзду за кордон його матері).

Судом відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки відповідно до вимог ст.372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд визнав причину неявки представника позивачів неповажною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки поважність причин неявки представника позивачів у судове засідання судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів у позовній заяві, апеляційній скарзі, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим переглянути справу за відсутності позивачів та їх представника, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи

28 жовтня 2024 року ОСОБА_5 надіслав на адресу Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора заяви, у яких вказав, що позивачі постійно використовують різні автомобілі преміум класу для власних потреб, систематично отримують неправомірну вигоду від осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності, виконують незаконний тиск на бізнес за вказівкою конкурентів, або в інший спосіб зловживають своїми правами; не допомагають Збройним силам України; через фіктивні рішення судів встановлюють собі надмірне пенсійне забезпечення тощо. ОСОБА_2 також ділить майно з колишньою дружиною на мільйони доларів…; з колишньою дружиною ділиться не все майно, а є ще таке, що офіційно на нього не оформлено та добре приховано, в тому числі в офшорах… Зазначав, що вказані факти, на його думку, свідчать про незаконне збагачення працівників прокуратури, скоєння інших кримінальних правопорушень та ведення образу життя, який не відповідає їхнім доходам, та є аморальним у воєнний час.

Звертаючись до Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_5 посилався на пункт 3 розділу II Порядку проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів, затверджений наказом Генерального прокурора від 29 грудня 2022 року № 293, згідно з яким передбачений обов`язок щорічного проведення таємної перевірки доброчесності та обов`язок прокурорів у період з 01 січня до 31 березня особисто подавати декларацію доброчесності прокурора за встановленою формою та правилами. За такого просив провести перевірку по вказаним ним фактам та притягнути до відповідальності прокурорів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом їх звільнення з органів прокуратури та повернення до державного бюджету України незаконно отриманих останніми грошових коштів.

У заяві адресованій Національному антикорупційному бюро України, відповідач вважав, що вказані ним факти свідчать про вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кримінального правопорушення, через що просив прийняти його заяву, внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування.

З повідомлення Управління комунікацій та зовнішніх зав`язків Національного антикорупційного бюро України від 05.11.2024 р, адресованого у тому числі відповідачу вбачається, що за результатами розгляду заяви останнього від 28.10.2024 р. було встановлено, що у заяві не викладено обставин, що можуть свідчити про вчинення корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України з урахуванням вимог частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на що відсутні підстави для застосування Національним антикорупційним бюро України наданих повноважень. Розгляд порушених у зазначеній заяві питань не належить до компетенції Національного антикорупційного бюро України. Враховуючи викладене, заяву ОСОБА_5 було направлено для організації розгляду відповідно до компетенції до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві.

З рішень Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 (справа №520/10410/19), від 19.02.2019 (справа №520/885/19), Другого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2019 випливає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зверталися з позовами до управлінь Пенсійного Фонду України з приводу призначення пенсії за вислугою років.

З рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.10.2024 (справа №638/7231/24) вбачається, що судом було здійснено поділ майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а саме житлового будинку загальною площею 298,4 кв. м, земельної ділянки загальною площею 0,0506 га, грошових коштів на рахунках у банках, автомобіля.

Декларації про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою, акти прийому-передачі товарів свідчать, що ОСОБА_7 у 2023-2024 рр. декларував декілька технічних засобів, отримувачем яких виступали військова частина, добровольче формування територіального громади м.Харкова « ІНФОРМАЦІЯ_1 », благодійна організація «Благодійний фонд «Хартія».

У позовній заяві представник позивачів ОСОБА_4 вказував, що зазначені вище технічні засоби, серед яких портативні зарядні електростанції, планшети, ноутбуки, ланцюгові натягувачі (ретчети), ремені стяжні, супутникова система STARLINK, були придбані ним за кошти позивачів для потреб Збройних Сил України, які при ввезенні декларувалися в митних органах України як гуманітарна допомога.

Згідно з платіжною інструкцією від 25.10.2024 ОСОБА_2 перерахував на рахунок благодійної організації «Благодійний фонд «Хартія» 64 772,85 грн благодійного внеску.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з частиною першою статті 28, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з нормами статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України«Про звернення громадян»).

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі №752/5766/16-ц (провадження №61-9541св19) зазначено, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що подані відповідачем заяви до Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора України містять вираження його суб`єктивних поглядів та свідчать про використання ним його права на звернення до компетентних органів з метою перевірки незаконних, на думку ОСОБА_5 , дій працівників органу прокуратури та не є поширенням недостовірної інформації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Матеріали справи свідчать, що відповідач з метою перевірки компетентними органами незаконних, на його думку, дій позивачів звернувся із заявою до правоохоронних органів.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_5 реалізував своє право на звернення, передбачене статтею 40 Конституції України, що не можна вважати поширенням недостовірної інформації.

Звернення відповідача до правоохоронних органів не може розглядатися як дія, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачів, оскільки таке звернення здійснене в рамках закону і спрямоване на захист та відновлення порушених прав заявника.

Доводи позивачів про те, що суд першої інстанції неправильно оцінив обставини справи, подані докази та норми законодавства, колегія суддів вважає хибними.

Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми цивільного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка подана через їх представника ОСОБА_4 , залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 02 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 31 липня 2025 року.