Номер провадження 2/754/3529/25
Справа №754/3250/25
РІШЕННЯ

Іменем України

04 серпня 2025 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю

представника позивача Хайби К.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО» (далі - АТ «СК «ІНГО») звернулось до суду з позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30.11.2021 року о 10.40 год. автомобілем «Toyota Yaris», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував відповідач ОСОБА_1 , скоєно ДТП, в результаті якої було пошкоджено застрахований позивачем автомобіль «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , що належить ТОВ «ОТП Лізинг». Згідно довідки НПУ про ДТП та постанови Дніпровського районного суду м.Києва у справі № 755/21133/21, ДТП сталась внаслідок порушення ПДР відповідачем. На виконання умов договору страхування вказану ДТП визнано страховою подією та відшкодовано фактичну вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля на підставі рахунку № ВР-0003457 від 07.12.2021 року відповідно до страхового акту № 4574276 від 04.01.2022 року в розмірі 32 780,47 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1065 від 18.01.2022 року.

Як зазначає позивач, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не була застрахована, а тому відповідач зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду.

Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст.ст.993, 1166, 1191 ЦК України, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача суму завданої шкоди в розмірі 32 780,47 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

07.04.2025 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, а також заява про застосування строку позовної давності. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги про відшкодування шкоди є необґрунтованими та безпідставними, оскільки до вартості ремонту автомобіля потерпілого включено ремонтні роботи по заміні кришки багажника. Однак, відповідач стверджує, що в ДТП було пошкоджено лише задній бампер і він жодним чином та ні в який спосіб не пошкоджував кришку багажника, а після ДТП за його участі багажник був непошкоджений та технічно справний. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що можливу шкоду в розмірі 32 780,47 грн. завдано не з його вини, а рахунок-фактура та страховий акт є неналежними та недостовірними доказами по даній справі.

Також, заперечуючи проти позовних вимог, у відзиві та у клопотанні відповідач просив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, посилаючись на те, що знаючи про подію ДТП 30.11.2021 року та обрахувавши можливий розмір шкоди у період з 07.12.2021 року по 04.01.2022 року, позивач здійснив пасивну поведінку щодо захисту свого можливого права на відшкодування шкоди та пропустив без поважних причин загальний строк давності звернення до суду.

Посилаючись на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку із необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог, а також у зв`язку із пропуском строків давності.

08.04.2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача Хайби К.А. на відзив. У даній відповіді представник позивача зазначає про належність доказів, наданих на підтвердження позовних вимог та відсутність підстав для застосування строків позовної давності, а також про те, що відповідачем не спростовано належним чином позовні вимоги.

23.06.2025 року до суду надійшли пояснення відповідача по справі, в яких він наполягає на тому, що він жодним чином при ДТП не пошкоджував кришку багажника. Надані позивачем акт огляду, рахунок-фактуру та страховий акт він не визнає, оскільки вони не є незалежною експертизою, а одностороннім суб`єктивним безпідставно-протиправним розрахунком, що був зробленим без його участі та метою якого є незаконне збагачення і такі дії він розцінює як шахрайство. На думку відповідача, фактичні пошкодження (тріщина заднього бамперу) були зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення та на фото, зробленими на місці ДТП і кришка багажника, як металева частина, жодним чином не могла бути пошкоджена у даній ДТП.

В судовому засіданні представник позивача Хайбак К.А. позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 25.12.2014 року між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» та ТОВ «ОТП Лізинг» було укладено Генеральну угоду № 250598470.14 добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків, за умовами якого позивач здійснив страхування майнових інтересів страхувальника, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядження транспортним засобом «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 .

30.11.2021 року о 10.40 год. по вул.Братиславській, у м.Києві відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota Yaris», д.н.з. НОМЕР_1 , не був уважним, не вибрав безпечної швидкості руху, недотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , що належить ТОВ «ОТП Лізинг», внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 12.01.2022 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, за фактом спричинення даної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП не була застрахована.

На підставі акту огляду транспортного засобу від 30.11.2021 року, рахунку-фактури № ВР-0003457 від 07.12.2021 року та платіжного доручення № 77091 від 13.12.2021 року позивачем складено страховий акт № 4574276 від 04.01.2022 року, яким визначено розмір збитку, що підлягає сплаті потерпілій особі, в розмірі 32 780,47 грн. Зазначена сума перерахована ТОВ «ОТП Лізинг» відповідно до платіжного дорученням № 1065 від 18.01.2022 року.

Проаналізувавши встановлені у справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України, реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Під час застосування наведених норм права підлягає урахуванню правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), відповідно до якого стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (пункти 68-70).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування». Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до АТ «СК «ІНГО» (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 визнаний винним у скоєній ДТП та на момент завдання шкоди не мав чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, то саме він зобов`язаний відшкодувати заподіяні збитки, що сталися в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в повному обсязі. Докази того, що в даній ДТП винен також і водій автомобіля «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , відсутні, а тому і відсутні підстави для зменшення розміру страхового відшкодування.

Суд враховує, що відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з положень вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд зазначає, що стороною відповідача належними та допустимими доказами позовні вимоги не спростовані, а посилання на неналежність доказів в обґрунтування розміру завданої шкоди - не обґрунтовані та не підтверджені.

Так, позиція відповідача відповідно до наданого відзиву зводилась виключно до того, що відповідач не згоден з розміром шкоди, яка заподіяна ДТП, а надані позивачем документи є неналежними доказами, оскільки він вважає, що під час ДТП не заподіяв пошкоджень багажника автомобіля потерпілого. Інших заперечень щодо фактичних обставин справи відповідачем не було заявлено.

Проте, суд зазначає, що сторона відповідача, не погоджуючись із наданим рахунком-фактурою на проведення ремонту пошкодженого автомобіля та заперечуючи визначений розмір страхового відшкодування, власних належних та допустимих доказів на підтвердження завищення розміру страхового відшкодування не надала, із клопотаннями про призначення/проведення будь-яких експертиз, в тому числі і на встановлення обсягу пошкоджень тощо до суду не звертався.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відтак, суд вважає, що відповідачем не надано доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, будь-яких доказів того, що встановлений розмір матеріальних збитків є помилковим, сумнівним, або завищеним, сторона відповідача не надала. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне визнати недоведеними факти, викладені відповідачем у відзиві та поясненнях.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє заперечення відповідача проти позову та вбачає підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Що ж стосується заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, то суд зауважує наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зміст статті 261 ЦК України, якою регулюється початок перебігу позовної давності, вказує на те, що правильність обчислення строку позовної давності пов`язується як із суб`єктивним критерієм, тобто коли про порушене право довідалася або могла довідатися особа (позивач), так і з об`єктивним - можливістю особи (позивача) знати про ці обставини.

Строк позовної давності може:

- перериватися, коли строк починає перебіг заново(ст. 264 ЦК України);

- зупинятися (після закінчення дії обставин строк продовжується з моменту, на якому він був зупинений, ст. 263 ЦК України);

- продовжуватися (строк закінчується із закінченням існування обставин).

Після закінчення (спливу) позовної давності суд може визнати причини її пропуску поважними і захистити порушене право.

Поновлюватися позовна давність не може.

Закон не встановлює переліку поважних причин пропуску позовної давності. У кожному випадку це питання вирішується судом з урахуванням обставин, зокрема, добросовісності поведінки сторін та наявних доказів.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно з приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин.

30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайного стану продовжується на строк дії таких обставин.

Оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви про стягнення шкоди регресу в Україні діяв правовий режим воєнного стану, а 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року, відповідно до п.п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України, а тому підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з її пропуском не має.

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 21червня 2023 року у справі №727/4133/22,від 21 червня 2023 року у справі №201/11583/21 (провадження№61-811св23), від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22).

З урахуванням наведених правових норм, заява відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки під час судового розгляду судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача було пошкоджено застрахований автомобіль, у зв`язку з чим завдано матеріальної шкоди в розмірі 32 780,47 грн., яка була відшкодована позивачем, чим виконанозобов`язання за договором страхування належним чином та в повному обсязі. Відтак, вказану суму належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Суд вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн.

Керуючись ст. 1191 Цивільного кодексу України, ст.ст. 38, 39, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , на користь Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО», , відшкодування шкоди в розмірі 32780,47 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: