ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 711/8754/24
Провадження № 22-ц/821/975/25
Категорія: 302070000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Гончар Н.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Руденко А.О.

прокурора: Лєнкової Н.Д.

учасники справи:

позивач: Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси),

представник Черкаської міської ради: Слинько Максим Геннадійович

відповідач: ОСОБА_1

представник відповідача: адвокат Миненко Олена Віталіївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Миненко Олени Віталіївни на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18 березня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Позарецької С.М. в приміщенніПридніпровського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення складено 03 квітня 2025 року) у справі за позовом Черкаської окружної прокуратури в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

07 листопада 2024 року Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Черкаська міська рада є власником земель м. Черкаси на праві комунальної власності на підставі Закону України № 5245-17 від 06.09.2012 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17.07.2019 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на громадський будинок, загальною площею 29,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773), за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості зазначено: технічний паспорт серія та номер НОМЕР_1 від 16.07.2019 (виданий ФОП ОСОБА_2 ), договір дарування кіоску від 10.07.2006, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який нотаріально не посвідчений.

Прокурор вказує, що за результатами опрацювання загальнодоступних даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua), відсутня інформація про наявність дозвільних документів на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Проте, державним реєстратором КП «Реєстраційний-центр» Каленчуком М.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2019 №47809916 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, підставою для виникнення права власності на вищевказаний громадський будинок та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно став технічний паспорт і договір дарування.

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого права приватної власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості та фізичне зайняття ним земельної ділянки комунальної власності, не позбавляє територіальну громаду м. Черкаси права володіння спірним майном, проте, неправомірно створює їй перешкоди у його повноцінному використанні та розпорядженні, а отже, суперечить інтересам суспільства в цілому. Недотримання встановлених законодавством вимог до розміщення тимчасових споруд погіршує умови для життєдіяльності територіальної громади в цілому та кожного її члена окремо, може загрожувати протипожежній, санітарній та екологічній безпеці тощо, безпеці учасників дорожнього руху та відвідувачів таких споруд, негативно впливає на безпечні для життя і здоров`я умови перебування на території відповідного населеного пункту, створює ризики настання аварій, інших надзвичайних ситуацій. Відтак, дотримання встановленого законом порядку провадження підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці становить публічний (суспільний) інтерес її громади.

З огляду на викладене, подані для державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомості та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності не можуть слугувати правовою підставою для набуття права власності на об`єкт нерухомого майна та підтверджувати відповідність заявлених прав поданим документам, а також державної реєстрації такого права, а тому, на думку позивача, вбачається незаконне розміщення нежитлової будівлі та незаконність реєстрації права приватної власності.

На думку позивача (прокурора), державним реєстратором не були виконані вимоги законодавства, про що свідчить прийняте ним рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на громадський будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі поданих документів (технічний паспорт, договір дарування). Тобто, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позивач вказує, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування.

Враховуючи, що ОСОБА_1 подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстровано, оскільки повинно вважатися самочинним будівництвом.

Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Враховуючи зазначені вимоги Закону, а також те, що ОСОБА_1 при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, подано документи, на підставі яких право приватної власності не підлягало реєстрації, то це позивач оцінює як відсутність належних документів, а тому вважає, що у відповідача не виникло право власності на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Оскільки, відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Прокурор зазначає, що спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки рішення про надання земельної ділянки для її розміщення Черкаською міською радою не приймалося, будь-яких дозвільних документів на її будівництво компетентні органи не видавали. Оскільки Черкаська міська рада, як власник земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності ОСОБА_1 на самочинно збудований об`єкт, то задоволення позовних вимог щодо зобов`язання його знести, узгоджується із положеннями земельного та цивільного законодавства.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову.

Звернення прокурора з цим позовом лежить у площині здійснення контролю за використанням земель комунальної власності та відновлення майнового інтересу територіальної громади, а отже й держави у питанні отримання максимального ефекту від використання земельної ділянки комунальної власності, зайнятої самовільно збудованим об`єктом нерухомості, державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_1 (яка сама по собі, за відсутності визначених законом підстав, не свідчить про виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна).

Легітимною метою цього позову є контроль за користуванням земельною ділянкою, що належить територіальній громаді м. Черкаси. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості та фізичне зайняття ним земельної ділянки комунальної власності, не позбавляє територіальну громаду м. Черкаси права володіння спірним майном, проте, неправомірно створює їй перешкоди у його повноцінному використанні та розпорядженні, а отже, суперечить інтересам суспільства в цілому.

Недобросовісність ОСОБА_1 виключає наявність критерію непропорційності втручання у право на володіння майном, відсутності справедливого балансу між інтересами суспільства й приватними інтересами відповідача у фактичному володінні спірною земельною ділянкою.

На думку позивача (прокурора), приватні інтереси ОСОБА_1 у володінні самовільно збудованим майном громадською будівлею по АДРЕСА_1 не перевершують загальні інтереси територіальної громади м. Черкаси у контролі за комунальним майном, а відповідач не понесе надмірний тягар у зв`язку зі знесенням тимчасової споруди.

Враховуючи вищевикладене, Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд постановити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773) за ОСОБА_1 ;

усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773) та стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18 березня 2025 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди державі в особі територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773) за ОСОБА_1 .

Усунуто перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4 844,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, було порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Судом встановлено, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після, - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування, зокрема і ОСОБА_1 .

Також судом було встановлено, що на спірній земельній ділянці відповідачем було здійснено будівництво об`єкта, який є самочинним. При цьому, самочинний характер об`єкта будівництва відповідача не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку.

Суд першої інстанції вважав, що зазначені підстави свідчать про необхідність скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно за відповідачем та зобов`язання останнього його знести.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 17 квітня 2025 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Миненко О.В., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції постановленим із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, посилаючись, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що 03.11.1999 між ОСОБА_4 та виконкомом Черкаської міської ради було укладено договір оренди земельної ділянки на право тимчасового користування за адресою : АДРЕСА_4 , площею 22 кв.м.

14.07.2006 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу металевого кіоску, площею 22 кв.м. в АДРЕСА_4 .

В подальшому, було виготовлено технічний паспорт на кіоск .

17.07.2019 було здійснено реєстрацію права власності на громадський будинок за адресою: АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м.

Зауважує, що державним реєстратором при реєстрації помилково вказано «Договір дарування» замість «Договір купівлі-продажу серія та номер №5095, виданого 14.07.2006», однак прізвище нотаріуса зазначено вірно, вважає, що це є технічною помилкою і не впливає на законність державної реєстрації.

Посилається на те, що приписів відповідно до вказаного об`єкту , жодними органами, в тому числі органами місцевого самоврядування, не видавалося.

Вважає, що реєстрація права власності на об`єкт нерухомості здійснена 17.07.2019, в той час, як позовна заява про знесення самочинно збудованого нерухомого майна від 07.11.2024, отже стосується об`єкта нерухомого майна (нежитлового приміщення), належне відповідачу на праві власності, зареєстроване у визначеному законом порядку, тому вимоги позивача є протиправними.

Також скаржник, посилаючись на правові висновки ВП ВС від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 вважає, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є самочинним будівництвом, є неналежним способом захисту порушеного права. Суд помилково вказав про негаторний спосіб захисту порушених прав позивача у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Крім того, зазначає, що відповідач неодноразово звертався до Черкаської міської ради із заявами з метою укладення договору оренди земельної ділянки, намагався отримати дозволи на розроблення документації із землеустрою, у зв`язку із відмовою міської ради, звертався до суду за захистом своїх прав щодо спірної земельної ділянки.

Черкаська міська рада з 13.05.2016 знала, що на спірній земельній ділянці розташований кіоск, отже знала про цільове використання земельної ділянки відповідачем, проте, не укладала договору оренди та не заявляла про протиправне користування та розпорядження нею.

Юридичний факт, який полягає у бездіяльності дозвільного органу, стає передумовою для виникнення правовідносин, у яких суб`єкт господарювання може застосувати принцип мовчазної згоди згідно вимог ЗУ «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Також посилається на те, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки Черкаській міській раді було відомо про порушення її права з 13 травня 2016 року, право власності зареєстроване за відповідачем 17.07.2019, проте, прокурор звернувся до суду лише 07 листопада 2024 року та не довів того, що він не міг дізнатися про порушене право в межах позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 16 травня 2025 року, Черкаська міська рада, вважаючи апеляційну скаргу необгрунтованою та безпідтавною, а рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18 березня 2025 року залишити без змін.

В обгрунтування відзиву вказує на безпідставність посилань скаржника в апеляційній скарзі на те, що підставою для державної реєстрації прав був договір купівлі-продажу №5095 від 17.07.2006, оскільки в матеріалах реєстраційної справи як підстава для державної реєстрації міститься виключно договір дарування №7227 від 10.07.2006. При цьому, предметом договору дарування був кіоск загальною площею 9,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .

Таким чином, за відповідачем було зареєстровано право власності на майно, як об`єкт нерухомості. В той час як це майно не має ознак нерухомості, а є тимчасовою спорудою, а проведення державної реєстрації суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень».

Вважає, що прокурор правильно звернувся до суду із негаторним позовом, що є належним способом захисту інтересів держави, а тому доводи скаржника про обрання неналежного способу захисту та застосування строку позовної давності є безпідставними.

Вказує, що посилання скаржника на застосування «принципу мовчазної згоди» та Закону «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» є безпідставними та не заслуговують на увагу.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 27 травня 2025 року, заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Тараненко В.О., вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необгрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року залишити без змін.

В обгрунтування відзиву на апеляційну скаргу посилається на те, що підставою для реєстрації права власності на нерухомий об`єкт за відповідачем зазначено технічний паспорт та договір дарування кіоску. Інших підстав, в тому числі і договору купівлі-продажу від 14.07.2006 №5095, який на думку скаржника, підтверджує купівлю відповідачем металевого кіоску площею 22 кв.м., що знаходиться на розі АДРЕСА_4 , не зазначено.

Разом з тим, відповідно до договору дарування кіоску від 10.07.2006 вбачається, що ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 кіоск загальною площею 9,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_4 на перехресті бульв. Шевченка та вул. Чехова. Вказаний договір дарування нотаріально не посвідчений та незрозуміло, яке має відношення до об`єкту нерухомості на розі АДРЕСА_1 . Крім того, площа кіоску , зазначена в договорі дарування та договорі купівлі-продажу та спірного об`єкта нерухомості громадського будинку за адресою: АДРЕСА_2 і Нарбутівська,171/1 , відмінна.

Вказує, що відповідачем не доведено, що на підставі вказаних правочинів він набув майно загальною площею 29,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , що, в подальшому, 17.07.2019 слугувало підставою для реєстрації за ним права власності.

Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після, не приймалося, дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не надавалося, спірна земельна ділянка не виділялася та не надавалась у користування.

Відповідачем не спростовано вказані факти належними та допустими доказами.

Вважає, що безпідставна реєстрація права власності на нерухоме майно на самовільно зайнятій земельній ділянці, також створює перешкоди законному власнику землі та протирічить вимогам закону щодо підстав та порядку набуття речових прав на нерухоме майно, засадам та принципам державної реєстрації як процедури офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, спотворення змісту державних процедур з метою незаконного заволодіння землею комунальної власності.

Вказує, що прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права та без пропуску строку позовної давності.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.11.2024 № 402523363 (щодо об`єкту) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, тип об`єкта: громадський будинок, загальна площа 29,8 кв.м; адреса: АДРЕСА_1 ; дата, час державної реєстрації: 17.07.2019, 00:50:53, підстава: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47809916 від 17.07.2019, ОСОБА_5 , КУП «Реєстраційний-центр», Черкаська обл.; документи, подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер ТП03113, виданий 16.07.2019, видавник експерт Прудіус С.І., договір дарування серія та номер 7227, виданий 10.07.2006, видавник: Приватний нотаріус Міняйло І.П., розмір частки 1; власник ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , країна громадянства: Україна; номер запису про право власності: 32420773; відомості внесено до Реєстру: 17.07.2019.

Вказана інформація наявна і у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2019 №174055721, який сформований Каленчук М.А. Комунальне підприємство «Реєстраційний-центр», Черкаська область; підстава формування витягу: заява з реєстраційним номером заяви 35025612 від 17.07.2019 00:50:53, заявник ОСОБА_1 .

Як вбачається з договору дарування кіоску від 10.07.2006, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 в дар належне йому майно кіоск, загальною площею 9,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, ОСОБА_1 особисто 17.07.2019 звернувся із заявою (реєстраційний номер заяви 35025612 від 17.07.2019 00:50:53) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тип права власності: право власності; форма: приватна; щодо громадського будинку, як зазначено за адресою: АДРЕСА_6 .

Також встановлено, що державному реєстратору Олексенком В.С. був наданий технічний паспорт, складений ФОП ОСОБА_2 на об`єкт благоустрою: кіоск, що розташований за адресою: АДРЕСА_7 , інвентаризаційна справа №ТП 03113, власник об`єкта ОСОБА_1 . Площа об`єкта 29,8 кв.м, тимчасова споруда (на з/б стрічковому фундаменті). Також при техпаспорті наявний інвентаризаційний план.

Отже, відсутні підстави вважати, що об`єкти, які вказані у договорі дарування та технічному паспорті, є одним і тим же об`єктом.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47809916 від 17.07.2019, державний реєстратор прав на нерухоме майно Каленчук М.А. вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на громадський будинок, що розташований: АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 і відкрив розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до даних листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18.09.2024 на запит Черкаської окружної прокуратури, - рішення щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки в користування по АДРЕСА_2 Черкаською міською радою не приймалося. За інформацією управління земельних ресурсів, землеустрою та інспектування, відсутнє рішення щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_2 у користування. Рішенням Черкаської міської ради від 13.05.2016 №2-623 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, серед яких, відмовлено в оформленні земельної ділянки орієнтовною площею 0,0030 га на розі АДРЕСА_7 . За інформацією відділу забудови управління планування та архітектури, містобудівні умови та обмеження на розташування зазначеного в запиті об`єкту не надавалися, адреса не присвоювалася. Управлінням планування та архітектури департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради паспорт прив`язки на розміщення тимчасової споруди за вказаною адресою не оформлювався.

За даними листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 06.09.2024, рішення щодо надання в користування земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 міською радою не приймалось; містобудівні умови і обмеження та паспорт прив`язки на розміщення нежитлової будівлі, загальною площею 29,2 кв.м по АДРЕСА_2 управління планування та архітектури Департаменту не надавались.

За даними листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.10.2024, управління планування та архітектури Департаменту не присвоювалася адреса громадському будинку, загальною площею 29,8 кв.м.

З довідки, виданої 04.08.2008 №3137-25-2 управління земельних ресурсів у місті Черкаси Черкаської області на адресу ПП ОСОБА_1 вбачається, що згідно даних земельного кадастру, земельна ділянка на розі АДРЕСА_4 , площею 22 кв.м обліковується за ПП ОСОБА_4 і відноситься до земель комерційного використання. Інформація щодо віднесення земельної ділянки до категорії земель за основним цільовим призначенням відсутня.

Аналогічна інформація міститься у листі Черкаського міського управління земельних ресурсів від 21.09.2006.

Судом досліджена копія договору купівлі-продажу від 14.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. (реєстр №56095), що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , з якого вбачається, що останній придбав у продавця ОСОБА_4 металевий кіоск з місцем, площею 22,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_4 , який розміщений на земельній ділянці.

Також суд встановив, що навіть за цим договором від 14.07.2006 №5095, не підтверджені обставини щодо розміщення на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 будівлі, площею 29,8 кв.м, оскільки за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 кіоск, площею 22,0 кв.м. При цьому, відсутні і дані точного місця розташування цього кіоску.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Згідно зі статтею 13 Конституції України, статтею 1 Земельного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (стаття 14 Конституції України).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Незаконне та безоплатне використання землі ослаблює економічні основи органів місцевого самоврядування, що потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 331 Цивільного кодексу України особа може набути право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) нею. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. При цьому, згідно з пунктом 2 частини 3 статті 10 Закону, державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ДБН В.2.2-23:2009, малі архітектурні форми - павільйони, кіоски, торговельні намети, рундуки тощо переважно збірно-розбірної конструкції, які застосовуються поряд із засобами благоустрою, включаючи невеликі споруди для відпочинку людей/покупців (лави, можливо тіньові навіси або перголи), урни для сміття, а також різноманітні елементи декоративно-прикладного мистецтва (наприклад, скульптури, декоративні басейни, фонтани тощо).

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011. Відповідно до пункту 3 зазначеної постанови, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Згідно із пунктом 4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Згідно з пунктом 10-1 Порядку, державним реєстратором, під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті нового будівництва чи реконструкції, на об`єкт незавершеного будівництва автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів) про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, або у разі проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - про документ, що відповідно до вимог законодавства дає право на проведення будівельних робіт.

Системний аналіз законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 641/6902/19.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначені вимоги не були виконані державним реєстратором, про що свідчить прийняте ним рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на громадську будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 на підставі поданих документів (заява, технічний паспорт, договір дарування).

Таким чином, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, було порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з абзацом 2 пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.

Надання адреси об`єктам у місті Черкаси відноситься до повноважень міської ради, відповідно до положень статті 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Встановлено, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після, - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування, зокрема і ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна в обов`язковому порядку подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно такий наказ відсутній.

Згідно із інформацією виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.10.2024 № 15161/23459-01011, громадському будинку, загальною площею 29,8 кв.м, що на земельній ділянці АДРЕСА_6 адреса не присвоювалася.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що документи були подані ОСОБА_1 для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку і, відповідно, таке майно не могло бути зареєстроване, а тому повинно вважатися самочинним будівництвом.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства.

Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, подані документи, на підставі яких право приватної власності не підлягало реєстрації, то це, свідчить про відсутність належних документів, а тому у нього не виникло право власності на нерухоме майно, яке фактично таким не є.

Доводи апеляційної скарги, що державним реєстратором при реєстрації помилково вказано «Договір дарування» замість «Договір купівлі-продажу серія та номер №5095, виданого 14.07.2006», однак прізвище нотаріуса зазначено вірно, тому це є технічною помилкою і не впливає на законність державної реєстрації, не приймаються колегією суддів, оскільки підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості зазначено технічний паспорт серія та номер ТП03113 від 16.07.2019, договір дарування кіоску від 10.07.2006.

Інших підстав , зокрема, договору купівлі-продажу від 17.07.2006 №5095, не міститься.

Крім того, згідно договору дарування кіоску від 10.07.2006 вбачається, що ОСОБА_3 передає у власність (дарує) ОСОБА_1 кіоск загальною площею 9,00 кв.м. за адресою АДРЕСА_5 , а згідно копії договору купівлі-продажу №5095 від 17.07.2006, вбачається, що предметом договору є металевий кіоск загальною площею 22,00 кв.м. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Із наведеного слідує, що спірний об`єкт нерухомості громадський будинок, загальною площею 29,8 кв.м, що на земельній ділянці АДРЕСА_6 , державну реєстрацію якого було проведено за відповідачем (на підставі технічного паспорту та договору дарування від 10.07.2006), є відмінним від площі кіосків, зазначених у договорі дарування від 10.07.2006 та договорі купівлі-продажу від 14.07.2006 , а адреса кіоску у договорі дарування є відмінною від адреси, по якій здійснено державну реєстрацію.

Отже, відповідачем не доведено, що на підставі вказаних правочинів він набув спірне майно.

Крім того, в матеріалах справи відсутні рішення державного реєстратора про внесення виправлень у рішення про державну реєстрацію спірного об`єкту нерухомості.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що предметом договору дарування є кіоск, що не відноситься до об`єктів нерухомості, а є тимчасовою спорудою, речове право на яку не підлягає державній реєстрації ( ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Посилання в апеляційній скарзі на законність державної реєстрації права на спірний об`єкт нерухомого майна, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Також є необгрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі на відсутність приписів уповноважених органів щодо наявності порушень в діях відповідача з приводу використання земельної ділянки комунальної власності.

Колегія суддів вважає також безпідставними посилання скаржника в апеляційній скарзі про обрання позивачем неналежного способу захисту та застосування строку позовної давності.

Так, у відповідності до статті 12 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад, надання їх у власність або користування належить до виключної компетенції міської ради.

Згідно з частинами 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Отже, Черкаська міська рада є власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний спірний об`єкт. При цьому, відбулася зміна обсягу правомочностей Черкаської міської ради, зокрема, щодо розпорядження належною їй земельною ділянкою під нерухомим майном.

Згідно з частиною 1 статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина 4 статті 373 Цивільного Кодексу України).

Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» Земельного Кодексу України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина 3 статті 375 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина 5 стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного Кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Відповідно до змісту частини 4 статті 375 Цивільного Кодексу України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до частин 1 4 статті 376 Цивільного Кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Вказаною нормою імперативно визначено, що: самочинним будівництвом вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони, зокрема, збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, формулювання положень статті 376 Цивільного Кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тобто реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного Кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті.

Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного Кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

В постановах Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №904/4338/21 та від 11.06.2024 у справі № 904/4339/21 вказано, що скасування реєстрації самовільно збудованого нерухомого майна є неналежним способом захисту порушеного права позивача, оскільки за умови задоволення вимоги про знесення самочинно побудованого майна земельна ділянка підлягає звільненню від забудови, а тому реєстрація майна , яке підлягає знесенню порушує права територіальної громади на володіння та користування вивільненою земельною ділянкою.

Частиною 1 статті 319 Цивільного Кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного Кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із приписами статті 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі № 910/14524/19 виснував, що особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

Оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки рішення про надання земельної ділянки для її розміщення Черкаською міською радою не приймалося, будь-яких дозвільних документів на її будівництво компетентні органи не видавали. Відповідачем належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача не надано.

За змістом частини 7 статті 376 Цивільного Кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил.

У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

Натомість, правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України) (висновок Верховного Суду у постанові від 11.11.2020 у справі № 910/7141/13).

Згідно із статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За приписами статей 187, 188 ЗК України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 210 Цивільного Кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Оскільки документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку відсутні, спірна земельна ділянка безпідставно зайнята самочинно збудованим майном, що належить відповідачу.

Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 відсутні.

Згідно із статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 ЗК України).

Відповідно до положень статті 377 Цивільного Кодексу України, статті 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

За висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Водночас самочинний характер об`єкта будівництва відповідача не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного Кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із статтею 319 Цивільного Кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 Цивільного Кодексу України).

Із наведеного слідує, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю.

Таким чином, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.02.2020 у справі № 458/1046/15, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц.

Суд першої інстанції правомірно погодився з доводами прокурора про те, що звернення прокурора з даним позовом пов`язане зі здійсненням контролю за використанням земель комунальної власності та відновлення майнового інтересу територіальної громади, а отже, й держави у питанні отримання максимального ефекту від використання земельної ділянки комунальної власності, зайнятої самовільно збудованим об`єктом, державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_1 , яка сама по собі, за відсутності визначених законом підстав, не свідчить про виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна.

Приватні інтереси ОСОБА_1 у володінні самовільно збудованим майном громадським будинком, що по АДРЕСА_6 не перевершують загальні інтереси територіальної громади міста Черкаси у контролі за комунальним майном. Відповідач не понесе надмірний тягар у зв`язку зі знесенням споруди, загальною площею 29,8 кв.м.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що за результатами розгляду даної справи, доводи позивача (прокурора) знайшли своє підтвердження, зокрема, належності земельної ділянки органу місцевого самоврядування Черкаській міській раді, незаконність державної реєстрації права власності за відповідачем на громадську будівлю , користування земельною ділянкою, на якій розмішений самочинно збудований спірний об`єкт нерухомості, без належних документів та дійшов вірного висновку, що прокурор обрав належний спосіб захисту.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції у частині пропорційності втручання у мирне володіння відповідачем спірним майном, оскільки наявність на вказаній земельній ділянці зареєстрованого з порушенням вимог закону нерухомого майна ОСОБА_1 зумовлює значні обмеження Черкаській міській раді та унеможливлює реалізацію нею права на вільне розпорядження та використання земельної ділянки в інтересах територіальної громади.

Також не приймаються колегією суддів посилання скаржника на пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (пункт 230 постанови Великої Палати від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

Відповідно до статті 256 Цивільного Кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Такий підхід у судовій практиці є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц пункти 52, 96, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц пункт 7.34, пункти 241 243 постанови від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає доводи скаржника щодо пропуску позивачем строків позовної давності безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що юридичний факт, який полягає у бездіяльності дозвільного органу, стає передумовою для виникнення правовідносин, у яких суб`єкт господарювання може застосувати принцип мовчазної згоди згідно вимог Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», не приймаються колегією суддів.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» виключно законами, які регулюють відносини, пов`язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюється необхідність одержання документів дозвільного характеру та їх види.

Законом України «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності» визначено відповідний перелік документів дозвільного характеру і даним переліком не передбачено отримання такого документу як дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, тому посилання скаржника на застосування «Принципу мовчазної згоди» та Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» є безпідставними.

Отже, при вирішенні даної справи, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 141, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд ,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Миненко Олени Віталіївни - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18 березня 2025 року у справі за позовом Черкаської окружної прокуратури в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Н.І. Гончар

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду складено 08 серпня 2025 року/