РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/2044/24

Провадження №2/568/202/25

22 липня 2025 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області у складі головуючого судді Делалової О.М., за участю секретаря судового засідання Мельничук Л.І., позивача ОСОБА_1 , відповідача 1 ОСОБА_2 , представника відповідача 2 адвоката Мельник В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радивилів цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №ROWWGA, укладений 29.07.2008р. між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» (наразі АТ КБ «Приватбанк»). В обґрунтування позовних вимог послався на те, що договір був укладений в порушення норм Сімейного кодексу, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». Так позивач зазначив, що він з 17.11.1984р. перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 . З цього часу Позивач та Відповідач 1 ведуть спільне господарство. За час шлюбу ними придбано майно та майнові права, зокрема: житловий будинок загальною площею 256,20 кв.м., житлова площа 86,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка загальною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 . Спірний договір було укладено під час перебування у шлюбі. В якості забезпечення умов кредитного договору, був укладений договір іпотеки між банком та ОСОБА_2 . За кредитним договором він отримав грошові кошти в сумі 46 953,55 дол. США. Укладення правочину на отримання кредиту в зазначеній сумі явно виходить за межі дрібного побутового та безумовно є правочином укладеним стосовно цінного майна. Відтак, укладення такого договору потребувало наявності письмової згоди дружини ОСОБА_2 , якої вона не надавала. Укладання чоловіком (позивачем) кредитного договору на вказану суму, без відома дружини ОСОБА_2 могло призвести до значного погіршення майнового стану їхньої сім`ї та ризику втрати в подальшому набутого разом майна. Наразі, звернення стягнення заборгованості за кредитним договором вплине на майновий стан сім`ї. Укладаючи у 2008 році договір про надання споживчого кредиту з ОСОБА_1 ЗАТ КБ «Приватбанк» діяв недобросовісно, оскільки знав, що позичальник офіційно перебуває у шлюбі. Проте, під час підписання вказаного договору Банк не надав належної уваги цій обставині, хоча мав це зробити відповідно до закону, а відтак не отримав згоди другого з подружжя на отримання кредиту, що суттєво впливає на майновий стан подружжя. Правовою позицією ВСУ, викладеній у постанові № 6-1568цс15 встановлено, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, і що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У зв`язку із чим, спірний правочин суперечить нормі ст. 65 СК України, оскільки був укладений без письмової згоди другого із подружжя. Крім цього, спірний договір був укладений шляхом оформлення споживчої позики на Іпотеку, що заборонено законом, оскільки іпотека це не споживча позика, а довгостроковий кредит. Також, спірний договір був укладений в іноземній валюті, що також заборонено законом «Про споживче кредитування». Спірний договір, а саме п.8.1 порушує ст. ст. 11,18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме неправомірно було нараховано на суму кредиту різні додаткові платежі, у зв`язку з чим сума кредиту стала не 40 000,00 дол. США, яку позивач фактично отримав, а 46 953,55 дол. США, яка і була розрахована у графіку погашення кредиту. Договір викладений дрібним шрифтом для унеможливлення належного прочитання та ознайомлення з істотними умовами і відповідно неможливістю прийняття зваженого свідомого рішення щодо необхідності укладення договору саме на таких умовах. Вважає, що вищезазначені порушення норм закону, свідчать про недійсність кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_2 подала суду заяву про визнання позову.

Представник відповідача2 подав суду відзив, в якому зазначив, що вимогами чинного законодавства, укладення кредитного договору не вимагає отримання письмової згоди іншого подружжя. Зазначені позиції викладені в постановах ВС у справах №619/761/18 та №462/2662/20. Крім цього, зазначає про недобросовісну поведінку сторін. Так, банком у 2015 році було ініційований до суду позов про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (поручитель) заборгованості за оспорюваним кредитним договором. На теперішній час справа не розглянута, через численні безпідставні позови ОСОБА_4 , які направлені на затягування розгляду справи. Шляхом подання чисельних позовів ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_2 (дружина позичальника), переслідуючи мету уникнення фінансової відповідальності за кредитними зобов`язаннями, порушують принцип добросовісності та зловживають своїми правами. Також, відповідач посилається на те, що дружині ОСОБА_2 добре було відомо про укладення кредитного договору, оскільки одночасно з укладенням кредитного договору, був укладений договір іпотеки між банком та ОСОБА_2 . Крім цього, на теперішній час позивачем пропущений строк позовної давності. У зв`язку із викладеними обставинами, просить у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Суду пояснила, що дійсно вона не надавала письмової згоди чоловікові на укладення кредитного договору.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити повністю на підставах, викладених у відзиві.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, письмових пояснень не надав.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.11.1984р., що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.11).

29.07.2008р. між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № ROWWGA, умовами якого ОСОБА_1 отримав на споживчі цілі кредит в сумі 40 000,00 дол. США строком на 10 років (а.с. 17-21).

В забезпечення кредитного договору були 29.07.2008р. укладені договір поруки між кредитором (КБ «Приватбанк») та ОСОБА_3 (поручитель) (а.с. 22), а також договір іпотеки між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 14-16). Предметом іпотеки виступив будинок на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч.2 ст.369 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як роз`яснено у п. 7постанови Пленуму Верховного Суду Українивід6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно положень ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, коли мало місце відчуження спільного майна подружжя.

Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Зазначена позиція викладена у постанові КЦС ВС у справі № 619/761/18 від 05.11.2020р.

Враховуючи, що кредитний договір не є розпорядженням майном подружжя, а тому для його укладення ОСОБА_1 не потрібна була письмова згода дружини відповідно до положень статті 65 СК України, отже, правові підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Щодо інших підстав недійсності кредитного договору через невідповідність його Закону України «Про споживче кредитування», суд відхиляє такі доводи позивача, оскільки спірний кредитний договір був укладений до прийняття зазначеного закону, а тому не може бути застосований.

Посилання позивача на недійсність кредитного договору через порушення при його укладення ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», судом не приймається до уваги, оскільки спірний договір містить всі істотні умови, вони чітко прописані, прийняті позивачем, було виконання умов договору по 2014 рік, тобто до підвищення курсу долара США, про що не заперечував позивач, а тому такі дії позивача свідчать про намагання уникнути ним відповідальності за кредитним договором.

У зв`язку з тим, що суд прийшов висновку про відмову у позові через безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, заява відповідача 2 щодо застосування строків позовної давності не розглядається.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом у позові відмовляється у повному обсязі, сплачений судовий збір залишається за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268-273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 01.08.2025р.

Суддя О.М. Делалова