ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2451/25 Справа № 211/3800/24 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 211/3800/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Громко Наталя Володимирівна, та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру заробітної плати, мотивуючи позов тим, що він працював з 01 вересня 2003 року по 01 червня 2018 року на різних посадах Криворізької дирекції залізничних перевезень РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», наразі Регіональна філія Придніпровська залізниця АТ «Укрзалізниця», АТ «Укрзалізниця», зокрема юрисконсультом другого загону воєнізованої охорони, юрисконсультом комерційного відділу, юрисконсультом юридичного сектору 1 категорії та начальником юридичного сектору.

01 червня 2018 року позивач був звільнений з підприємства відповідача.

Діючим під час роботи позивача на підприємстві колективним договором була передбачена виплата працівникам, при наданні їм щорічних відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення. Але, у 2015 році відповідач виплатив позивачу таку допомогу в розмірі меншому, ніж передбачено діючим законодавством.

Керівництво Регіональної філії Придніпровської залізниці «Укрзалізниці» надало 26 лютого 2024 року позивачу довідку № НФБ-11/35, в якій зазначено про виплату йому у 2015 році матеріальної допомоги до відпустки у розмірі 2 013 грн. При цьому, згідно цієї ж довідки, посадовий оклад ОСОБА_1 у 2015 році складав 5 286 грн, відтак, матеріальна допомога на оздоровлення позивача мала скласти 40 відсотків його посадового окладу на момент надання допомоги, тобто 2 114,40 грн, а не 2 013,60 грн. Отже, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у 2015 році виплачена позивачу в розмірі меншому, ніж передбачалося діючими локальними нормативно-правовими актами.

Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає підлягає 100,80 грн матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

Крім того зауважує, що згідно з відповіддю відповідача від 18 квітня 2024 року, адресованої адвокату Громко Н.В., заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2018 року була виплачена йому не у день його звільнення 01 чернвя 2018 року, а 06 липня 2018 року, тобто через 36 днів після фактичного звільнення. Отже, зазначене є підставою для застосування до відповідача такого виду відповідальності як стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченного ст. 116 -117 КЗпП України.

До того ж, із цієї ж відповіді відповідача від 18 квітня 2024 року, адресованої адвокату Громко Н.В., видно, що у жовтні 2018 року відповідач начебто сплатив ОСОБА_1 3 241,53 грн начебто винагороди за підсумками його роботи за 2017 рік. Однак, виходячи із довідки Акціонерного Товариства Комерційного Банку «Приватбанк» від 26 березня 2024 року № 301О17N9J7K29PAE, ОСОБА_1 у листопаді 2018 року зараховані кошти у розмірі 3 416,53 грн, а не 3 241,53 грн, як зазначає відповідач.

При цьому видно, що зарахувань грошових коштів у жовтні 2018 року ОСОБА_1 взагалі не відбувалось. А у грудні 2018 року позивачеві сплачено відповідачем 43,52 грн. Отже, останні виплати відповідачем позивачу здійснювалися у грудні 2018 року, при звільненні останнього 01 червня 2018 року.

Відповідач систематично порушував право позивача на належну та своєчасну оплату праці. Відповідач не здійснив у передбачений законодавством України термін, кінцевий розрахунок із ОСОБА_1 , порушивши його трудові, отже і конституційні права. При цьому, грошові кошти, що підлягали сплаті позивачу при звільненні 01 червня 2018 року, відповідач сплатив лише у листопаді грудні 2018 року, тобто через 6 місяців після звільнення позивача з роботи.

Позивач вважає, що до стягнення судом мав би підлягати на користь позивача з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 01 червня 2018 року по 12 червня 2024 року в розмірі 865 000 грн, виходячи із розміру середньоденного заробітку ОСОБА_1 на час звільнення 577,52 грн, тобто: 577, 52грн.* 1498 днів затримки розрахунку при звільненні = 865 000 грн.

Разом із тим, з метою недопущення очевидно непропорційних сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є несправедливим до роботодавця, позивач вважає за можливе стягнення з останнього на свою користь 55 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначена сума відображатиме дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, та є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь недоплачену частину заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2015 року в розмірі 100,80 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 55 000 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2018 року по 01 листопада 2018 року у сумі 20 000 грн з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду першої інстанції збільшивши стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 000 грн до 55 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з матеріалів справи вбачається, що станом на день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 01 червня 2018 року, відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця» не провів виплату позивачу всіх належних сум. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адже не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проте із нарахуванням судом загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку) не можливо погодитись, оскільки період затримки розрахунку відповідача з позивачем при звільнені становить 1498 днів. (станом на час звернення до суду із позовом). Суд, із відповіді Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» встановив, що відповідач після звільнення ОСОБА_1 неодноразово здійснював зарахування на його рахунок грошових коштів, зокрема 06 червня 2018 року, 08 червня 2018 року, тощо), а кінцевий розрахунок здійснений відповідачем на картковий рахунок позивача - 02 листопада 2024 року в розмірі 3 241,53 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Українська залізниця», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Апелянтом в апеляційний скарзі зазначено, що з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся 13 червня 2024 року, тобто більше ніж через п`ять років після виплати відповідачем всіх належних йому виплат, тоді як строк пред`явлення до суду цієї вимоги обмежується трьома місяцями з дня повного розрахунку по заробітній платі, тобто позивач звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності. З огляду на вище викладене, суд першої інстанції прийшов помилково до висновку, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є структурою заробітної плати та не обмежується будь-яким строком.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював з 01 вересня 2003 року по 01 червня 2018 року на різних посадах Криворізької дирекції залізничних перевезень РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», наразі Регіональна філія Придніпровська залізниця АТ «Укрзалізниця», АТ «Укрзалізниця», зокрема юрисконсультом другого загону воєнізованої охорони, юрисконсультом комерційного відділу, юрисконсультом юридичного сектору 1 категорії та начальником юридичного сектору.

01 червня 2018 року позивач був звільнений з підприємства відповідача.

У періоди з 21 липня 2014 року по 13 серпня 2014 року, з 13 липня 2015 року по 31 липня 2015 року, з 12 жовтня 2015 року по 27 жовтня 2015 року, з 11 липня 2016 року по 29 липня 2016 року, з 10 жовтня 2016 року по 20 жовтня 2016 року, з 10 липня 2017 року по 28 липня 2017 року, з 09 жовтня 2017 року по 24 жовтня 2017 року позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. Позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2014 рік 2 013,60 грн, за 2015 рік 2 013,60 грн, за 2016 рік 2 643,20 грн, за 2017 рік 3 304,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що керівництво Регіональної філії Придніпровської залізниці «Укрзалізниці» надало 26 лютого 2024 року позивачу довідку № НФБ-11/35, в якій зазначено про виплату йому у 2015 році матеріальної допомоги до відпустки у розмірі 2 013 грн. При цьому, згідно цієї ж довідки, посадовий оклад ОСОБА_1 у 2015 році складав 5 286 грн, відтак, матеріальна допомога на оздоровлення позивача мала скласти 40 відсотків його посадового окладу на момент надання допомоги, тобто 2 114,40 грн, а не 2 013,60 грн. Отже, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у 2015 році виплачена позивачу в розмірі меншому, ніж передбачалося діючими локальними нормативно-правовими актами, тому позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню 100,80 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.14. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень, в особі начальника Карпенка С.А., та головою Криворізької територіальної профспілкової організації Нестеренком А.Ф., схваленого конференцією трудового колективу 18.03.2015, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника в розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена з 1 січня 1 218 гривень, з 1 вересня 1 378 гривень.

Посадовий оклад начальника юридичного сектору станом на 01 липня 2015 рік встановлено в розмірі 5 034 грн, збільшено з 01 жовтня 2015 року до 5 286 грн., що наведено довідці від 26.02.2024 № НФБ-11/35.

Таким чином, розмір матеріальної допомоги на оздоровлення складає 2 013,60 грн. (5034*40%), що підтверджено розрахунковим листком за липень 2015 року ОСОБА_1 , в якому наведено розмір посадового окладу.

На підставі наведенного вище, суд першої інстанції дійшов обгрунтовнаого висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту звільнення позивача 02 червня 2018 року і до 01 листопада 2018 року відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, що є підставою для відповідальності відповідача, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 19 травня 2022 року у справі № 1640/3365/18, провадження № К/9901/17624/19, зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, не виплата роботодавцем працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Верховний Суд в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 569/79/18, провадження № 61-44467св18, зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» за період з 01 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року, на його рахунок було проведено зарахування грошових коштів, а саме безготівкове зарахування зарплати 06 червня 2018 року розмірі 5 412,16 грн., 08 червня 2018 року в розмірі 11 000 грн, 21 серпня 2018 року в розмірі 1 050 грн, 22 серпня 2018 року в розмірі 100 грн та 02 листопада 2018 року в розмірі 3 241,53 грн.

Отже, остаточний розрахунок по заробітній платі, передбачений статтею 116 КЗпП України, АТ «Українська залізниця» у день звільнення позивача 01 червня 2018 року не проведено, а проведено 02 листопада 2018 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 02 червня 2018 року до 01 листопада 2018 року.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що період, за який з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку становить з 02 червня 2018 року до 12 червня 2024 року та складає 1 498 днів є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 02 листопада 2018 року.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд, із відповіді Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» встановив, що відповідач після звільнення ОСОБА_1 неодноразово здійснював зарахування на його рахунок грошових коштів, зокрема 06 червня 2018 року, 08 червня 2018 року, тощо), а кінцевий розрахунок здійснений відповідачем на картковий рахунок позивача - 02 листопада 2024 року в розмірі 3 241,53 грн колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в оскаржуваному рішенні відсутні встановлені судом обставини того, що кінцевий розрахунок здійснений відповідачем на картковий рахунок позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Натомість судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем відповідачем проведено 02 листопада 2018 року.

При цьому, як зазначено вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 100,80 грн не підлягають задоволенню, тому не можна вважати, що відповідач, станом на момент звернення до позивача з даним позовом, не виплатив позивачу вказаної суми, тобто не провів повного розрахунку при звільненні позивача.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно довідки АТ «Українська залізниця» від 26 лютого 2024 року № НФБзп-Н/36 надана ОСОБА_1 про середню заробітну плату станом на 01 травня 2018 року, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 ( зі змінами), його середньоденний заробіток складає 577,52 грн, що сторонами не оспорюється

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача, тобто з 02 червня 2018 року і до 01 листопада 2018 року (включно), складає 61 217,12 грн, виходячи з наступного розрахунку: 106 робочих днів х 577,52 грн. середньоденна заробітна плата.

Метою покладення на робтодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Як встановлено судом першої інстанції, враховуючи період невиплати заробітної плати, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, а також те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 61 217,12 грн, є значною для відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи буде розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку - 20 000 грн.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин наслідків строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат, оскільки статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, до 19 липня 2022 року ч. 1 ст.233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, до 19 липня 2022 року право на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати не обмежувалось будь-яким строком.

Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22 вказав, що на момент порушення прав позивача в частині ненарахування та невиплати заробітної плати в належному розмірі частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а тому вона і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін у справі підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Громко Наталя Володимирівна, та Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: