КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8354/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини під час навчання, -

установив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києваіз позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини під час навчання.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що до свого повноліття він проживав разом з матір`ю, батько участі в його вихованні та утриманні не брав, у зв`язку із чим аліменти стягувалися у примусовому порядку згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року у справі №2-6878/2010.

З 01 вересня 2021 року його прийнято на навчання до Відокремленого структурного підрозділу «Фаховий коледж інженерії, управління та землевпорядкування Національного авіаційного університету» за освітньо-професійним рівнем «фаховий молодший бакалавр», форма навчання денна, здобуття освіти за спеціальністю 121 Інженерія програмного забезпечення, терміном навчання до 30 червня 2025 року.

Вказував, що наразі він проживає з матір`ю, яка його утримує, проте вона не має фінансової можливості повністю забезпечити потреби у купівлі необхідної літератури, фахових підручників, проходження необхідних курсів за обраною спеціалізацією навчання, оплати репетиторів, підвищення кваліфікації та здобуття знань необхідних для повного опанування професії, купівлі відповідної техніки тощо.

Також, вказував на те, що починаючи з діагностування захворювання синдрому Елерса-Данлоса, йому встановлено інвалідність на період з 09 лютого 2009 року до 08 вересня 2024 року (до повноліття).

Матеріальної допомоги, яку надає мати, йому не вистачає для належного утримання та забезпечення усім необхідним для навчання та повноцінного розвитку.

Відповідач не надає належної матеріальної допомоги, необхідної йому для забезпечення опанування професії під час навчання, оздоровлення тощо.

Просив суд, стягнути ОСОБА_1 на свою користь аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх його видів доходу щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви та до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ним 23-х річного віку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_2 , який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу щомісячно, починаючи стягнення з 18 жовтня 2024 року та до закінчення навчання - до 30 червня 2025 року, але не більше, як до досягнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23-х річного віку. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір в розмірі 1211, 20 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що саме він здійснював та здійснює оплату вартості навчання сина ОСОБА_2 , і на сьогодні вартість навчання, яку він оплатив становить 43739,95 грн.

Крім того, як до повноліття, так і після досягнення повноліття позивача, він щомісячно надавав та продовжує надавати матеріальну допомогу, зокрема щомісяця перераховує грошові кошти на картковий рахунок позивача.

Вказує, що всі витрати на навчання сина несе саме він, а тому, постає питання за захистом якого порушеного права звернувся позивач до суду.

Зазначає, що у нього на утриманні перебувають батьки пенсіонери, цивільна дружина, її син.

Крім того, він потребує коштів на військові потреби, оскільки у зв`язку з неналежним забезпеченням, неможливістю держави забезпечити всім необхідним військовослужбовців, враховуючи агресію російської федерації на території України, він як військовослужбовець змушений самостійно, за власні кошти, забезпечувати себе, зокрема, але не виключно, амуніцією, продуктами харчування, ліками, засобами індивідуального захисту, змушений витрачати кошти на ремонт автомобілів, на купівлю різних товарів, робіт, послуг, які необхідні для забезпечення виконання завдань з оборони країни.

В свою чергу, матеріали справи не містять жодних доказів, що мати - третя особа, бере участь в забезпеченні дитини, бере участь у витратах на навчання тощо.

Просив суд, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року в частині визначеного розміру аліментів - змінити, та в цій частині викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_2 , який продовжує навчання, в розмірі 1/8 частки з усіх видів доходу щомісячно, починаючи стягнення з 18 жовтня 2024 року та до закінчення навчання - до 30 червня 2025 року, але не більше, як до досягнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23-х річного віку».

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року в мотивувальній частині змінити, вказавши, що розмір оплати навчання і розмір перерахованих ним позивачу коштів зараховується у розмір утримання повнолітнього сина - ОСОБА_2 .

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що відповідач не надає матеріальної допомоги, необхідної йому для забезпечення під час навчання, оздоровлення, не зважаючи на те, що згідно із законодавством зобов`язаний це робити.

Зазначає, що до того ж, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, що були призначені згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року по справі №2-6878/2010. Вказане рішення відповідач не виконує з 2013 року і по даний час.

Звертає увагу на те, що мати відповідача ( ОСОБА_4 , яка начебто перебуває на утримання відповідача) 30 червня 2021 року придбала двокімнатну квартиру у новобудові за адресою: АДРЕСА_1 (що не заперечується відповідачем).

Вказує, що не підтвердженні жодними доказами посилання відповідача на ту обставину, що у нього на утриманні є цивільна дружина та її син.

Так, судом першої інстанції було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач є працездатною особою, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , отримує дохід, сплачував за його навчання у закладі освіти, а отже має можливість надавати йому допомогу, як дитині, що продовжує навчатися після досягнення повноліття.

Твердження ж відповідача про те, що начебто у зв`язку з неналежним забезпеченням державою військовослужбовців, він змушений самостійно забезпечувати себе сам є голослівними та не відповідають дійсності.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів погано стану його здоров`я, чи наявність інших істотних обставин, які б перешкоджали йому у виконанні його батьківських обов`язків, щодо нього, як його повнолітнього сина, який має вади здоров`я.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, щоОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 28 вересня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1587.

Згідно свідоцтва батьками ОСОБА_2 є мати - ОСОБА_3 та батько - ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року по справі №759/12161/13-ц розірвано шлюб, укладений 28 квітня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ м. Києва, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , актовий запис №324.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року по справі №2-6878/2010 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини всіх доходів щомісячно, починаючи з 01 січня 2010 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до договору про надання освітніх послуг закладом фахової передвищої освіти від 03 серпня 2021 року №596/1Л3-21 та довідки про продовження навчання від 16 жовтня 2024 №105 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж інженерії, управління та землевпорядкування Національного авіаційного університету» за освітньо-професійним ступенем «Фаховий молодший бакалавр» денної форми здобуття освіти, відділення №1, за спеціальністю 121 Інженерія програмного забезпечення, з 01 вересня 2021 року за кошти фізичних осіб. Термін завершення навчання 30 червня 2025 року.

Згідно медичної документація ОСОБА_2 було діагностовано захворювання Синдрому Елерса-Данлоса та встановлено інвалідність у період з 09 лютого 2009 року по 08 вересня 2024 року.

Отже, позивач навчається на денній формі навчання та не має змоги працювати, отримувати дохід, має вади здоров`я.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратив правовий статус дитини, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг повноліття.

Також судом встановлено, що договір про надання освітніх послуг закладом фахової передвищої освіти укладено між закладом освіти та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Відповідачем надано виписки по рахунку, платіжні інструкції про сплату у період з грудня 2021 року по червень 2024 року за навчання ОСОБА_2 у Відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж інженерії, управління та землевпорядкування Національного авіаційного університету», призначення платежу - за навчання студента ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач продовжує навчання, в зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, а відповідач не виконує у повному обсязі обов`язку, щодо його утримання, як такого, що навчається, хоча відповідач є особою працездатного віку, має можливість надавати повнолітньому сину допомогу, пов`язану із навчанням. Також відсутні дані про те, що відповідач не має можливості надавати саме допомогу в розмірі частики від його доходу, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що на відповідача можна покласти обов`язок, щодо утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (у редакції Закону України від 17 травня 2016 року №1370-VIII, далі - СК України), яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Згідно зі ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів осягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу дитині, що продовжує навчання у сукупності з іншими обставинами є вирішальною підставою для стягнення з батька аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання після досягнення вісімнадцятирічного віку.

У ч. 3 ст. 199 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Таким чином, з указаного вбачається, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язанні обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Відповідно до ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню ст. 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За нормами ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 є рідним сином відповідача ОСОБА_1 , з вересня 2021 року навчається у Відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж інженерії, управління та землевпорядкування Національного авіаційного університету» за освітньо-професійним ступенем «Фаховий молодший бакалавр» денної форми здобуття освіти, відділення №1, за спеціальністю 121 Інженерія програмного забезпечення, термін закінчення закладу освіти 30 червня 2025 року.

В позовній заяві зазначено, що ОСОБА_2 проживає з матір`ю, яка його утримує, проте вона не має фінансової можливості повністю забезпечити потреби у купівлі необхідної літератури, фахових підручників, проходження необхідних курсів за обраною спеціалізацією навчання, оплати репетиторів, підвищення кваліфікації та здобуття знань необхідних для повного опанування професії, купівлі відповідної техніки тощо.

Отже, повнолітній ОСОБА_2 продовжує навчання, та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Відповідач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що саме він здійснював та здійснює оплату вартості навчання сина ОСОБА_2 , і на сьогодні вартість навчання, яку він оплатив становить 43739,95 грн., а тому зазначені кошти необхідно зарахувати у розмір утримання повнолітнього сина ОСОБА_2 .

Проте, колегія суддів не може брати до уваги зазначені доводи апеляційної скарги, оскільки вони не мають доказового значення для вирішення даної справи, тому що предметом спору у даній справі є стягнення аліментів на користь повнолітнього сина, який продовжує навчання, за період з жовтня 2024 року по червень 2025 року, а не за минулі періоди, коли ОСОБА_2 був неповнолітнім.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, та критично оцінює доводи відповідача, щодо перерахування добровільно на банківський рахунок позивача періодично грошових коштів, оскільки такі перерахування мають мінливий характер, та у виписках по рахунку не вказано у призначенні платежу «аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання», при цьому утримання дитини є не правом батьків, а їх прямим обов`язком, як то передбачено законодавством України.

Судом встановлено, що відповідач є працездатною особою, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , отримує дохід, сплачував за навчання сина у закладі освіти, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач має можливість надавати матеріалу допомогу повнолітньому позивачу, який продовжує навчання.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів наявності у нього на утриманні інших осіб (цивільна дружина та дочка), також відповідачем не надано належних та допустимих доказів поганого стану його здоров`я, чи наявність інших істотних обставин, які б перешкоджали йому у виконанні його батьківських обов`язків, щодо його повнолітнього сина, який має вади здоров`я.

Відповідно до положень частин1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахував, що повнолітній син відповідача, який навчається, свого доходу не має, а мати самостійно його утримувати не може, а тому позивач потребує матеріальної допомоги для належного його життєзабезпечення (харчування, гігієни, лікування), навчання та побуту і стягнення аліментів з батька на його утримання є необхідним, а відповідач таке утримання має можливість надавати. Зворотного ним не доведено.

Отже присуджений судом першої інстанції розмір у вигляді 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) є таким, що забезпечуватиме інтереси дитини, на користь якої вони будуть стягуватися, та не призведе до погіршення майнового стану платника аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба