ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2025 року м. Кропивницький

справа № 941/461/24

провадження № 22-ц/4809/973/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді - Дуковський О.Л., Письменний О.А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2025 року (суддя Шаєнко Ю.В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі - ТОВ «Коллект Центр») звернулось до Петрівського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за договором про споживчий кредит № 3992281 від 09 серпня 2021 року у розмірі 63029,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 09 серпня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан», товариство) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено кредитний договір №3992281 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого товариство надало Позичальнику грошові кошти у сумі 10500,00 грн строком на 30 днів на умовах, передбачених договором, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у строки, передбачені договором.

Стверджує, що відповідач не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 87 706,50 грн, з яких: 10 500,00 грн - заборгованість за кредитом, 77206,50 грн - заборгованість за відсотками.

29 листопада 2021 року між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») укладено договір факторингу №29-11-102, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до відповідача за Кредитним договором.

У подальшому між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір факторингу №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь позивача право вимоги до відповідача за Кредитним договором.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не виконує свої зобов`язання за кредитним договором та врахувавши принципи розумності, співмірності та пропорційності, позивач прость стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 63029,00 грн, де: 10500,00 грн - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 52529,00 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги.

Відповідно до поданого до суду першої інстанції відзиву на позов ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначає, що розмір заборгованості відповідача мав би становити 10 500 грн, а не 63 029,00 грн. Вважає, що встановлений у договорі розмір процентів та пені перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором. Окрім того, відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. Додатково звертає увагу на положення пп. 11, п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-ІХ.

Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором зазначає, що чинне законодавство допускає наступне відступлення Фактором права грошової вимоги третій особі лише за договором факторингу, тоді як у даному випадку набуття права вимоги відбулося на підставі договору уступки права вимоги, а тому позивачем не доведено перехід до нього права вимоги до боржника .

Стверджує, що позивач не може підтвердити факт того, що кошти дійсно були перераховані на картку, яка б належала відповідачу та загалом вказує на неналежність і недопустимість доказів, доданих позивачем до позову.

Повідомляє, що витрати відповідача на правову допомогу склали 15 000,00 грн (а.с. 54-71).

Крім того, у додаткових поясненнях відповідач, зокрема, вказує на те, що визначений позивачем розмір заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за Кредитним договором включає період, який виходить за межі строку кредитування. Вважає, розмір відсотків відповідно до умов договору складає 31,50 грнза період з 09 серпня 2021 року по 08 вересня 2021 року, виходячи з розрахунку: 10500,00 грн (тіло кредиту) х 0,01% (відсотки від фактичного задишку кредиту) х 30 днів (строк позики) (а.с. 107-111).

Згідно з відповіддю на додаткові пояснення позивачзазначає, що твердження відповідача про те, що він не отримував кредитних коштів тощо не заслуговують на увагу. Вбачається, що відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши Кредитний договір в електронній формі, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит. Відповідач вказує лише на недоведеність факту перерахування кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. Зауважує, що у розрахунку заборгованості чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. Зауважує, що сторонами погоджено продовження строку користування кредитом у разі наявності непогашеної заборгованості і таке продовження не потребує додаткових дій ні від Кредитора, ні від Позичальника. Звератє увагу, що договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін. Більш того, відповідач тривалий час здійснював погашення заборгованості, що свідчить про визнання умов договору Позичальником. Вважає, що розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами Кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим (а.с. 121-126).

Свої правові позиції щодо предмету спору сторони підтримали також у поданих до суду першої інстанції додаткових поясненнях по справі (а.с. 143-148, 151-156, 158-164).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» залишено без задоволення; стягнуто з позивача на користь відповідача 15000,00 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не додано до позову графіку платежів по рахунку відповідача, а також детального розрахунку заборгованості, виписку за Кредитним договором, де були б зазначені відсотки, які нараховувались кожного дня відповідачу за Кредитним договором. Відповідно до Паспорту споживчого кредиту не вбачається ознайомлення з таким відповідача, оскільки документ не має підпису.

Судом зауважено, що Кредитний договір, Правила відкриття кредитної лінії та Паспорт споживчого кредиту за своєю природою використовують мову та терміни спеціальної галузевої спрямованості (правознавство, економіка, банківська справа), що робить їх дуже складними для сприйняття пересічним споживачем. Вказує, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем мав би становити 10500, 00 грн, а не 63029,00 грн, як про це зазначає позивач у позовній заяві.

Також зазначає, що встановлений у договорі розмір процентів та пені перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, і як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором - понад п`ятдесят відсотків від суми кредиту, що у розумінні п. 5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою та є підставою для відмови судом у стягненні таких компенсацій та відсотків.

На переконання суду першої інстанції, вимога про нарахування та сплату процентів та неустойки за договором споживчого кредиту, які у сукупності є завищеними, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки та процентів спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка та проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Станом на дату подання позову позивач нарахував відповідачу прострочену заборгованість за кредитним договором за нарахованими процентами у розмірі 52529,00 грн, що становить 500,28 % від суми кредиту та призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами.

Вказує, що відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. Також посилається на пп. 11 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-ІХ, яким розділ IV«Прикінцеві таперехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено новим пунктом 61.

Зазначає, що чинне законодавство допускає наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі лише за договором факторингу, тоді як в даному випадку набуття права вимоги відбулося на підставі договору уступки права вимоги. У даному випадку, відступлення фактором права вимоги до боржника за договором факторингу переривалося договором відступлення права вимоги, а відтак договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, а тому позивачем не доведено перехід до нього права вимоги до боржника допустимими доказами і таким чином у позивача не виникло права вимоги до відповідача.

На думку суду, факт існування заборгованості позивача перед відповідачем жодним чином не підтверджений. Так, позивачем не надано детального розрахунку заборгованості; не надано документального обгрунтування кредитної заборгованості, зокрема, виписки по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок; не надано первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його погашення, якщо таке відбувалося (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, виписки порахунку та інше); не надано належних розрахунків заборгованості відповідача за Кредитним договором, з яких вбачалося б яким саме чином та за який період обчислені кожна зі складових зазначеної загальної суми заборгованості; не підтверджено заборгованості відповідача за Кредитним договором станом на дату подання позову; не надано доказів того, що у позивача існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на таких умовах, які зазначені в позовній заяві; відсутні докази на підтвердження факту отримання відповідачем від ТОВ «Мілоан» кредитних коштів у розмірі 10500,00 грн; не надано договору, укладеного між ТОВ «Мілоан» та Банком платника ТОВ «ФК «Елаєнс»; не надано ліцензії на переказ коштів, яка засвідчує право небанківської установи надавати послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків; не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів.

На підставі викладеного, у зв`язку із недоведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, місцевий суд виснував, що підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та відсотками відсутні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить скасувати рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2025 року у даній справі та винести постанову, якою позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задовольнити в повному обсязі. Вважає, що судом були невірно застосовані норми матеріального права, не були дотримані норми процесуального права, не були досліджені усі наявні у справі докази.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначаєпро належне укладення Кредитного договору з додатками шляхом проставляння електронного підпису одноразовим ідентифікатором, зокрема, і відповідачем.

Вказує, що наявні в матеріалах справи докази повною мірою підтверджують факт перерахування грошових коштів Позичальнику.

Звертає увагу, що відповідач не надав жодного доказу, яким би підтверджувався факт відсутності у нього заборгованості чи неотримання від ТОВ «Мілоан» грошових коштів за договором, а також доказів оскарження відповідачем Кредитного договору.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про неможливість встановити обґрунтований розмір заявлених позовних вимог, оскільки позивачем до позовної заяви було долучено три розрахунки заборгованості, а відповідачем не здійснено жодного платежу, спрямованого на погашення заборгованості за Кредитним договором.

Щодо відсутності в матеріалах справи договору, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Елаєнс» наголошує, що наявність його копії у позивача виключена, оскільки він не є стороною такого договору, а при здійсненні перерахування коштів відповідачу сторони - кредитор та платіжна організація керувалися чинним законодавством та умовами укладеного договору. Щодо відсутності в матеріалах справи ліцензії на переказ коштів зазначає, що така інформація є відкритою, наявна в загальному доступі та розміщена на сайті https://kis.bank.gov.ua/search-fu, а, отже, є загальновідомою та не підлягає доказуванню.

Вважає хибними висновки суду першої інстанції і щодо відсутності права вимоги позивача до відповідача за Кредитним договором.

Крім того, категорично не погоджується зі стягненням з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000, 00 грн.

Повідомляє, що попередній орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу скаржника у суді апеляційної інстанції складає 12000,00 грн, докази на підтвердження якого будуть надані у встановлені процесуальним законом строки.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 05 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

06 травня 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, про що постановлено відповідну ухвалу.

Ухвалою апеляційного суду від 22 травня 2025 року з підстав, що у ній зазначені, відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Коллект Центр» про розгляд справи у загальному позовному провадженні із викликом сторін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір про споживчий кредит № 3992281 (далі - Кредитний Договір, а.с. 6-12).

Згідно з п. 1.1. Кредитного Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.

Відповідно до п. 1.2.-1.4. Кредитного договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10 500,00 грн; кредит надається строком на 30 днів з 09 серпня 2021 року (строк кредитування); термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 08 вересня 2021 року.

Проценти за користування кредитом: 31.50 грн, які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пп. 1.5.2., п. 1.6. Кредитного Договору).

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору кредитні кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

За умовами пп. 2.2.2., 2.2.3 Кредитного договору нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 Договору; проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6 цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п. 1.6 Договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування (пролонгації) на стандартних базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 Договору. Стандартна (базова) ставка не є підвищеною.

Відповідно до пп. 2.3.2 розділ 2.3. Кредитного договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст. 212 ЦК України, і яка(і) полягає(ють) у наступному:

а) здійснені платежу(ів) Позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п. 2.3.1.1 договору та розділу 6 Правил;

б) продовженні користування кредитними коштами Позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 договору.

Для підписання Кредитного договору відповідачем було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «F49566», який було направлено на його номер телефону НОМЕР_1 (а.с. 6,13).

Платіжним дорученням від 09 серпня 2021 року № 53275594 підтверджено платіж на суму 10500,00 грн, здійснений ТОВ «Мілоан» на банківську картку № НОМЕР_2 (а.с. 13 зв. бік).

Листом від 08 січня 2025 року на вимогу суду першої інстанції АТ «Універсал Банк» повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано платіжну картку НОМЕР_3 , а також надано інформацію про рух коштів за картковим рахунком, спеціальним платіжним засобом до якого є зазначена картка, з якої вбачається надходження 09 серпня 2021 року на картковий рахунок відповідача грошових коштів у сумі 10500,00 грн (а.с. 168-171).

29 листопада 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 29-11-102, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до Позичальника за Кредитним договором на загальну суму 42031,50 грн, де 10500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 31531,50 грн - заборгованість по процентам (а.с. 18-23).

Відповідно до відомості ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення за Кредитним договором, на момент відступлення права вимоги за кредитом заборгованість відповідача по тілу кредиту складала 10500,00 грн, по процентам за користування кредитом - 31531,50 грн (а.с. 15).

10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умови якого позивач набув право вимоги до відповідача за Кредитним договором на загальну суму 87706,50 грн, з яких: 10500,00 грн - сума заборгованості за основним зобов`язанням; 77206,50 грн - сума заборгованості за нарахованим процентами (а.с. 24-29).

Суми заборгованості відповідача за Кредитним договором, право вимоги на які отримані ТОВ «Вердикт Капітал», а згодом - ТОВ «Коллект Центр» підтверджені відповідними розрахунками (а.с. 16-17).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; ст. 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних.

Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, встановлено, що Кредитний договір укладений в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Таким чином, виконання Позичальником послідовних дій в інформаційній системі ТОВ «Мілоан свідчить, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц.

У даній справі Кредитний договір підписано Позичальником шляхом введення одноразового ідентифікатора (одноразового пароля) номер «F49566».

Колегією суддів враховано, що без введення відповідачем одноразового ідентифікатора Кредитний договір між Кредитодавцем і відповідачем не був би укладеним.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 , від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

З урахуванням викладеного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем, Кредитний договір не був би укладений, колегія суддів вважає, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Однак, зазначеного судом першої інстанції безпідставно враховано не було.

Також колегія суддів критично ставиться до висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем отримання відповідачкою кредитних коштів.

Місцевим судом фактично проігноровано те, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14).

Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за Кредитним договором, відповідач такий договір у судовому порядку не оспорював. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідача до суду не надані.

Викладене у повній мірі стосується і ствержуваної відповідачем та безпідставно підтриманої судом першої інстанції обставини щодо несправедливості умов Кредитного договору.

Так, відповідач, обґрунтовуючи такі свої заперечення проти позову, послався на ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за якими до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Водночас, з аналізу наведених правових норм вбачається, що законодавцем визначений чіткий та зрозумілий спосіб захисту порушених прав споживача у випадку укладення договору, що містить несправедливі умови, а саме: зміна або визнання недійсним відповідного положення чи договору.

Однак, як вже зазначалось колегією суддів вище, обставин оскарження відповідачем у судовому порядку положень Кредитного договору, які Позичальник як споживач вважає несправедливими, чи звернення до суду з позовом про внесення змін до таких положень Кредитного договору, а також наявності відповідних судових рішень. у даній справі встановлено не було.

За встановлених обставин справи, апеляційний суд вважає, що посилання Позичальника на несправедливість умов договору у провадженні про стягнення з боржника заборгованості за таким договором фактично свідчить про очевидний намір відповідача безпідставно уникнути виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором, що, вочевидь, залишилось поза увагою місцевого суду

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів враховано, що відповідач не надав жодного доказу на спростування доводів позову про те, що він отримав кошти за Кредитним договором, а лише посилася на недоведеність таких фактів позивачем.

Відтак, суд першої інстанції дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту виконання ТОВ «Мілоан» своїх зобов`язань за Кредитним договором отримання відповідачем коштів у сумі 10500,00 грн за Кредитним договором.

Безпідставними вважає апеляційний суд також посилання суду першої інстанції на відсутність у справі договору, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Елаєнс», а також ліцензії на переказ коштів, яка засвідчує право небанківської установи надавати послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків, оскільки зазначені документи не стосуються предмету доказування у даній справі, відповідно їх відсутність не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог позову про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, отриманий кредит не повернув, а тому вимога позову у частині стягнення основної суми заборгованості у розмірі 10500,00 грн підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 52529,00 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Колегія суддів зауважує, що порядок нарахування процентів за користування кредитом у узгоджується з вимогами законодавства та відповідає умовами Кредитного договору щодо строку кредитування, виду та розміру процентної ставки, а також порядку її застосування. Зважаючи на те, що позивачем з власної ініціативи було зменшено нараховану відповідачу за кредитним договором суму процентів за користування кредитом з 77206,50 грн до 52529,00 грн, зазначена вимога підлягає задоволенню у пред`явленому до стягнення розмірі.

Колегія суддів відхиляє наведений відповідачем власний розрахунок процентів за користування кредитом за Кредитним договором, оскільки він не ґрунтується на умовах Кредитного договору.

Так, відповідно до пп. 2.3.2 Розділ 2.3. Кредитного договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст. 212 ЦК України, і яка(і) полягає(ють) у наступному:

а) здійснені платежу(ів) Позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п. 2.3.1.1 договору та розділу 6 Правил;

б) продовженні користування кредитними коштами Позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 договору.

Отже, строк користування кредитним коштами (строк кредитування) припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом.

Оскільки відповідач протягом 30 днів не погасив заборгованість по тілу кредиту, відповідно до умов Кредитного договору строк кредитування автоматично продовжився до моменту сплати боргу Позичальником.

У контексті непогодження відповідача з нарахованими процентами за Кредитним договором, апеляційний суд вважає безвідносними до фактичних обставин справи посилання останнього на п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» та пп. 11 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-ІХ, оскільки згадані норми визначають підстави, за яких позичальник звільняється від відповідальностіперед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язання.

Беручи до уваги наведені доводи відповідача та посилаючись на них в оскаржуваному рішенні, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що неустойка, а також нарахування, що здійснюються на підставі ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою не є складовими суми простроченого зобов`язання та те, що вимога про стягнення з відповідача неустоки (штрафу, пені), 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором позивачем у даній справі взагалі не пред`являлася.

Також апеляційний суд не погоджується та вважає безпідставними висновки місцевого суду щодо ненадання позивачем доказів існування права вимоги до відповідача.

Частинами 1, 3 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

За викладеного, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (п. 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються (п. 49 Постанови ВП ВС від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18), а правова природа відповідного договору незалежно від його назви визначається, виходячи зі змісту прав та обов`язків сторін договору (п. 9.5 Постанови ВП ВС від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20).

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (п. 57 постанови ВП ВС від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Разом з тим, відповідно до умови п.п.1.1- 1.2 договору факторингу № 29-11-102 сторони цим погоджуються, що за своєю правовою природою даний договір є правочином з передання Первісним кредитором шляхом продажу прав вимоги, визначених у даному договорі, Новому кредитору (відступлення права вимоги). Сторони цим визнають, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюються на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням Первісного кредитора Новим кредитором.

Отже, Договір факторингу № 29-11-102 за його змістом є договором купівлі-продажу права вимоги в розумінні ст. 655 ЦК України.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку про належність позивача у даній справі, тобто наявності у останнього права вимоги до відповідача за Кредитним договором.

Оскільки судом першої інстанції наведеного безпідставно враховано не було, що призвело до неправильного висновку по суті спору, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Судові витрати

Вирішуючи питання відшкодування витрат сторін на правову допомогу у суді першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом задоволено апеляційну скаргу позивача, відповідачем мають бути відшкодовані понесені позивачем у суді першої інстанції витрати на правничу допомогу адвоката. Понесені ж відповідачем витрати на правову допомогу відшкодуванню позивачем не підлягають, у зв`язку із задоволенням апеляційним судом вимог позову.

При цьому, апеляційний суд виходить із наступного.

Колегією суддів з`ясовано, що правнича (правова) допомога ТОВ «Коллект Центр» (Клієнт) у даній справі у суді першої інстанцій надавалась Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» (Адвокатське об`єднання) на підставі договору про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року № 02-01/2023 (далі - Договір, а.с. 40-41), за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.5. Договору вартість послуг узгоджуєьтться сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до Договору. Сума, визначена актом про надання юридичної допомоги є гонораром Адвокатського об`єднання.

Наявними у матеріалах справи доказами, а саме: копіями прайс-листа Адвокатського об`єднання, платіжної інструкції від 15 березня 2024 року № , заявки на надання юридичної допомоги від 01 березня 2024 року № 298 та акту № 3 про надання юридичної допомоги підтверджується надання Адвокатським об`єднанням позивачу правової допомоги у даній справі на суму 17000,00 грн (а.с. 42-45).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч.ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України).

Як визначено у ч.ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На переконання суду апеляційної інстанції, склад та розмір витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у суді першої інстанції у даній справі підтверджений позивачем у встановленому процесуальним законом порядку.

При цьому, судом зважено на те, що відповідач заяви про зменшення таких витрат ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не подавав.

Водночас, як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22, суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, враховуючи результат вирішення спору по суті, відповідач має відшкодувати понесені позивачем у суді першої інтонації витрати на правову допомогу у сумі 17000,00 грн.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій також покладаються на відповідача.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2025 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення у справі.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит № 3992281 від 09 серпня 2021 року у розмірі 63 029,00 грн, з яких: 10 500,00 грн - основна сума боргу, 52 529,00 грн - відсотки за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 3 028,00 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн, а також витрати на правову допомогу у сумі 17000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний