ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/8575/20 Головуючий суддя І інстанції Онупко М. Ю.
Провадження № 22-ц/818/263/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарг и представника ОСОБА_1 - адвоката Матюшко Любов Іванівни та ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 в якій просив суд визнати договір дарування серія та номер: 3-843 виданий 07.09.2018 року, видавник Світловодська міська державна нотаріальна контора Кіровоградської області недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 10.04.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США. Договір був укладений у письмовій формі у вигляді розписки, в якій було зазначено, що ОСОБА_4 зобов`язується повернути гроші у повному обсязі та у строк до 10.04.2014 року. До вказаної дати ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_3 повернуто не було, у зв`язку з чим 11.04.2016 ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 706032 грн. 75 коп. з ОСОБА_4 . Так 28.04.2016 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова було відкрито провадження у справі №638/5941/16-ц. У серпні 2016 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 відчужила майно, що належало їй на правах приватної власності, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також 1/2 частина квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 своїй матері ОСОБА_1 . 17.10.2016 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу ОСОБА_4 було відхилено. 01.03.2017 року Дзержинським районним судом міста Харкова було ухвалено заочне рішення у вказаній справі, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 було задоволено і зобов`язав ОСОБА_4 сплатити заборгованість у розмірі 706032 грн 75 коп.

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 укладеного 10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою Інною Григорівною за реєстровим №996. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без задоволення. Постановою Харківського апеляційного суду від 17.06.2020 року у справі №645/6560/18 рішення суду першої інстанції було скасовано та визнано недійсним договір дарування квартири за АДРЕСА_1 .

Також 31.08.2020 року представник ОСОБА_3 звернувся з заявою до Департаменту реєстрації Харківської міської ради про скасування запису про право власності за номером 27816326 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак державним реєстратором було відмовлено у скасуванні запису про право власності за номером 27816326 на підставі того, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, серія та номер: 3-843, виданий 07.09.2018 Світлодарською міською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області.

Зазначив, що на його думку, відповідачі та ОСОБА_4 діяли недобросовісно з моменту укладення договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і продовжують ухилятися від виконання зобов`язання по теперішній час шляхом протиправних дій. Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_3 був вимушений звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів та вказав, що після визнання недійсним останнього договору відчуження спірної квартири він матиме можливість звернути стягнення на її майно з метою виконання рішення суду про стягнення боргу.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 07 вересня 2018 року зареєстрований в реєстрі за № 3-843 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 -адвокат Матюшко Л.І. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказано, що відповідач ОСОБА_1 у своєму відзиві на позовну заяву повідомила, що на час укладання спірного договору дарування 07.09.2018 року квартира під арештом та забороною не перебувала, заходи з примусового виконання судових рішень стосовно неї не здійснювались. За обставинами справи сторони спірного договору дарування не мають боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 , а на момент укладення договору судового рішення, пов`язаного з предметом договору - квартира АДРЕСА_3 , не було. Договір дарування квартири між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений ще до звернення позивача до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Зазначила, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України таким рішенням суд вважає постанову Харківського апеляційного суду від 17.06.2020 року у справі № 645/6560/18 якою визнано недійсним договір дарування квартири, укладений 10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Однак стороною оспорюваного договору дарування від 07.09.2018 року є ОСОБА_2 ( відповідач у справі), яка судом навіть не була вислухана, а надані нею докази судом не досліджувались, правову оцінку їм не надано.

Посилається на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України № 6-1873 цс 16 серед іншого йдеться про таке: у справі, що переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Між тим за обставинами справи сторони спірного договору дарування не мають боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 , а на момент укладення договору судового рішення, пов`язаного з предметом договору - квартира АДРЕСА_3 , не було. Договір дарування квартири між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений ще до звернення позивача до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним.

У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2690цс16 зазначено, що суд дійшов висновку, що за змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного Кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Між тим, відповідачами наведені та надані до суду належні і допустимі докази, які свідчать про реальне настання наслідків укладеного правочину, які судом не досліджені та оцінка їм не надана.

Також не погоджуючись з таким рішенням суду, звернулась з апеляційною скаргою ОСОБА_2 в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Вказала, що 07 вересня 2018 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_3 , зареєстрований в реєстрі за №3-843, посвідчений державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М. На момент укладання договору дарування квартири вона не була обізнана, що попередньо власником квартири була її сестра ОСОБА_4 . Як їй було відомо, зазначену квартиру отримала її мати - ОСОБА_1 за договором пожиттєвого утримання, оскільки більше десяти років опікувала жінку похилого віку - ОСОБА_5 , яку знала ще з шкільних років. Будь-яких заборон щодо відчуження зазначеної квартири не існувало, що, в свою чергу, було підтверджено нотаріусом на момент укладання угоди. Також їй не було відомо про будь які обмеження у розпорядженні майном, яке належало ОСОБА_1 . Квартира АДРЕСА_3 після укладання договору дарування стала місцем її проживання. 22 листопада 2018 року у цій квартирі було зареєстровано місце її проживання та місце проживання її сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту набуття права власності на квартиру вона несе фінансову відповідальність за неї, проводжу поточний ремонт та сплачую за комунальні послуги. У лютому 2021 року нею був проведений поточний ремонт квартири на загальну суму 97546,32 грн. (договір №01/02-2021-П від 01.02.2021 на проведення ремонтних робіт був долучений до матеріалів справи). Таким чином всі зазначені обставини дають підстави вважати, що укладений договір дарування квартири був спрямований на реальне настання його наслідків, а саме виникнення у мене права власності на квартиру, що доводиться її реальним володінням та користуванням цією квартирою. Вона є добросовісним набувачем за оспорюваним договором дарування.

Зазначила, що під час розгляду справи судом не було встановлено належних та беззаперечних доказів того, що договір дарування укладений між нею та ОСОБА_1 не направлений на реальне настання правових наслідків. Крім того будь-яких зобов`язань у неї або у ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 не існує та не існувала на момент підписання договору дарування. Таким чином, під час розгляду справи суд не встановив на підставі належних та допустимих доказів того, що вона і ОСОБА_1 вчинили оскаржуваний правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату.

Крім того позивач не надав належних та допустимих доказів того, що саме оскаржуваний договір дарування заважає йому захистити свої права та стягнути борг з третьої особи - ОСОБА_4 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, та вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що постановою Харківського апеляційного суду від 17.06.2020 року (справа № 645/6560/18) визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою І.Г. за реєстровим № 996, а також було встановлено факт того, що при укладенні 10.06.2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, то укладені наступні договори щодо спірної квартири, зокрема договір дарування квартири від 07 вересня 2018 року зареєстрований в реєстрі за № 3-843 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М. є недійсними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи -стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання із повернення боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири від 07.09.2018 року зареєстрований в реєстрі за № 3-843, посвідчений державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М.

Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 379764589 від 23.05.2024 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування, серія та номер: 3-843, виданий 07.09.2018 року, видавник Світловодська міська державна нотаріальна контора Кіровоградської області.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 (справа № 645/6560/18) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири квартири АДРЕСА_3 , укладений 10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою І.Г. за реєстровим № 996, залишено без задоволення.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17.06.2020 року (справа № 645/6560/18) рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги було задоволено та визнано недійсним оспорюваний договір дарування квартири.

Зазначена постанова апеляційної інстанції була залишено без змін постановою Верховного Суду від 08.04.2021 року.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до положень ст. 82 ЦПК України на підставі вищезазначеного рішення судом встановлено наступні обставини.

10.04.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США на строк до 10 квітня 2014 року. У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вказаним договором позики (цивільна справа № 638/5941/16-ц).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.03.2017 року у цивільній справі № 638/5941/16-ц з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики від 14.04.2013 року в загальному розмірі 706 032,75 грн. та 7 010 грн. судового збору.

01.06.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 706 032,75 грн. та 7 010 грн. судового збору. 13.07.2017 року головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 54293014 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Зазначеним рішенням встановлено, що відчужуючи належну ОСОБА_4 на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 своїй матері ОСОБА_1 , ОСОБА_4 була обізнана про те, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу на користь позивача, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. При цьому в указаному житлі як дарувальник, так і обдарована не проживають та фактично ним не користуються. Оскільки при укладенні 10 червня 2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 , спірний договір підлягає визнанню недійсним..

Таким чином, суд апеляційної інстанції з`ясувавши, що при укладенні 10.06.2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 , прийшов до висновку про визнання вказаного договору дарування недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої сторони щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), де вказано про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникають із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Відповідно до обставин справи 10 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15000,00 доларів США. Договір укладено в письмовій формі у вигляді розписки, в якій зазначається, що ОСОБА_4 зобов`язується повернути гроші у повному обсязі та у строк до 10 квітня 2014 року. До 10 квітня 2014 року ОСОБА_4 жодних коштів ОСОБА_3 повернуто не було. Протягом 2013-2016 років Позивач неодноразово повідомляв Ю.В. в усній формі про наявність заборгованості, але наступних дій щодо її погашення та виконання взятих на себе зобов`язань зі сторони ОСОБА_4 вчинено не було, окрім того вона перестала відповідати на дзвінки позивача та почала уникати його.

28 вересня 2017 року ОСОБА_1 уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Чирочкою Н.В., яка є рідною сестрою ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_1 . 13 серпня 2018 року ОСОБА_2 подала клопотання до Дзержинського районного суду м. Харкова, а 27 серпня 2018 року вона ознайомилась з матеріалами справи № 638/18851/16-ц. Після чого, 07 вересня серпня 2018 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 (договір дарування, серія та номер: 3-843. Виданий 07.09.2018, видавник: Світловодська міська державна нотаріальна контора Кіровоградської області). Від 08.10.2018 року правову допомогу ОСОБА_1 надавала адвокат Матюшко Л.І. Про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є рідними сестрами та доньками ОСОБА_1 позивачу стало відомо лише з 31 серпня 2020 року, після звернення до державного реєстратора і отримання Рішення про відмову у скасуванні. Про те, що квартира вибула із володіння ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , протягом розгляду справи № 645/6560/18 відомо не було. Такі дії вказаних осіб можна розцінювати як введення в оману суд протягом двох років, що зайвий раз підтверджує спроби ОСОБА_4 уникнути відповідальності за допомогою свої рідних матері та сестри. Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд.

Дана позиція узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, котрий зокрема в справах "Шмалько проти України" від 20.07.2004 р. зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю б як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при укладенні 07.09.2018 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є близькими родичами та вони могли передбачити настання негативних наслідків для себе у випадку задоволення судового рішення у справі №638/18851/16-ц шляхом звернення стягнення на належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Доводи скарг не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції про визнання вказаного договору дарування недійсним на підставі статті 234 ЦК України, які ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Матюшко Любов Іванівни та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 04 серпня 2025 року

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії Ю.М. Мальований

О.Ю.Тичкова.