УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року

м. Київ

справа № 445/1582/21

провадження № 61-7676ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Гавдяк Іриною Богданівною, на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, третя особа - Головне управління Держземагентства у Львівській області, про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання недійсним та скасування рішення Вороняцької сільської ради Золочівського району Львівської області від 19 серпня 2015 року № 128 про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення ділянки площею 0,02 га в оренду терміном на 49 років та скасування договору оренди між сільським головою Вороняцької сільської ради Кмицем Б. С. та ОСОБА_2 від 21 жовтня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 і позивачка успадкувала все її майно. Згідно з рішенням Вороняцької сільської ради від 31 січня 1996 року ОСОБА_4 було передано у власність 0,49 га землі біля хати, що підтверджується копією рішення сесії сільської ради та довідкою виконавчого комітету Вороняцької сільської ради. В цих 0,49 га входить земельна ділянка розміром 0,02 га, розташована через дорогу від хати, якою ОСОБА_4 і позивачка користувались. Дана земельна ділянка площею 0,02 га розташована на АДРЕСА_1 через дорогу і межує з земельною ділянкою позивачки площею 0,0808 га. Вказану земельну ділянку самовільно захопила відповідачка і побудувала там сільськогосподарські споруди. Незважаючи на це, 19 серпня 2015 року Вороняцькою сільською радою було винесено рішення, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,02 га в оренду, а 21 жовтня 2019 року вказана земельна ділянка була передана в оренду ОСОБА_2 .

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що позивач не надала суду належних доказів того, що їй належать майнові та/чи немайнові права на спірну земельну ділянку. Сам факт володіння даною земельною ділянкою матір`ю позивачки не доводить того факту, що дана земельна ділянка перейшла у власність чи користування позивачки після смерті матері. Крім того, позивачка не ставить питання щодо визнання незаконним та скасування рішення про затвердження проекту землеустрою, який власне і визначає конкретні межі земельної ділянки, що передається у користування.

ОСОБА_1 станом на день ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення мала у приватній власності земельну ділянку площею 1,5628 га, а також земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 . Тобто позивачці для обслуговування її будинку передано у власність земельну ділянку у максимально можливому розмірі - 0,25 га. Останніх чотири роки вона у селі Вороняки навіть не проживає. Свої права на земельну ділянку площею 0,02 га, передану в оренду відповідачці, позивачка обґрунтовує тим, що 31 січня 1996 року рішенням Вороняцької сільської ради її матері ОСОБА_4 було передано у власність 0,49 га землі біля хати, що підтверджується копією рішення сесії сільської Ради, і в цих же 0,49 га входить земельна ділянка розміром 0,02 га, розташована через дорогу від хати, якою ОСОБА_4 і позивачка користувались. В той же час таке рішення Вороняцької сільської ради від 31 січня 1996 року у матеріалах справи відсутнє. Так само позивачкою не було подано до суду жодних доказів того, що згадане нею «рішення сесії сільської Ради» від 31 січня 1996 року було реалізовано, а саме була розробленою та погодженою проектна документація, встановлені в натурі її межі. Будь-яких інших документів, які б посвідчували права матері позивачки на спірну земельну ділянку, до суду подано не було і такі у матеріалах справи відсутні. Мати позивачки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак позивачкою не було подано до суду жодних доказів про прийняття спадщини після її смерті. Тому позивач не навела доводів стосовно того, на підставі якої саме норми права за наведених обставин передача відповідачці в оренду спірної земельної ділянки площею 0,02 га мала б «узгоджуватись» з нею.

09 червня 2025 року через підсистему «Електронний Суд» ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій в оскарженому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 17 липня 2024 року у справі № 303/5652/21, від 25 травня 2022 року у справі

№ 344/12943/15-ц (щодо переходу права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості).

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення суперечать матеріалам справи та не відповідають нормам матеріального права. 24 вересня 2014 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 . Також 19 серпня 2015 року Вороняцька сільська рада видає рішення №128 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачки в оренду. Надана відповідачці в оренду земельна ділянка в розмірі 0,02 га входила до складу присадибної ділянки матері позивачки.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Відповідно до статті 152 ЗК України у редакції держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2020 року в справі №688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс 20) зазначено, що:

«правовідносини оренди виникають лише в момент укладення договору оренди. До цього моменту, починаючи з моменту звернення особи до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тривають переддоговірні відносини: сторони ведуть переговори щодо предмета договору, а саме - щодо можливості укладення договору оренди в майбутньому та визначення конкретної земельної ділянки на масиві земель державної або комунальної власності у встановленому законом порядку.

Отже, дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цього висновку».

Згідно зі статтею 378 ЦК України право власності на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Суди встановили, що позивачка не надала належних доказів того, що їй належать майнові та/чи немайнові права на спірну земельну ділянку, порушення таких прав відповідачами, при цьому не оскаржувала рішення про затвердження проекту землеустрою та надання спірної земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 . Тому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 303/5652/21, від 25 травня 2022 року у справі № 344/12943/15-ц, які не свідчать про те, що суди застосували норми права без їх урахування.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у справі № 445/1582/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко