Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4506/24 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/4506/24 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зосименко О.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 три проценти річних та інфляційні втрати за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором №МІ-156-07 від 13.12.2007 у розмірі 282 499,04 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до укладеного договору №MI-156-07 від 13.12.2007 ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 130 000,00 дол США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.12.2017. Вказує, що в рахунок забезпечення зобов`язань по кредитному договору було укладено договір поруки №МІ-156-07 від 13.12.2007 з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитними договором. Зазначає, що ОСОБА_1 своєчасно не виконувала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість.

Вказує, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2012 стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 561 274,41 грн. На виконання рішення суду державним виконавцем ДВС Дніпровського району м. Києва було відкрито ВП №32937564 від 15.06.2012 про солідарне стягнення боргу в сумі 1 561 274, 14 грн відносно боржника ОСОБА_3 . В рамках виконавчого провадження №32937564 державним виконавцем ДВС Дніпровського району м. Києва винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_3 та заборону його відчуження. В подальшому ВП №32937564 приєднано до зведеного ВП №45402737, яке перебувало у відділі ДВС Дніпровського району м. Києва.

Крім того, на виконання рішення суду, державним виконавцем Богунського районного відділу ДВС м. Житомира відкривалося виконавче провадження №33205685 від 26.06.2012 щодо солідарного стягнення боргу в сумі 1 561 274,14 грн з поручителя ОСОБА_2 . В рамках виконавчого провадження №33205685 винесено постанову про арешт майна поручителя ОСОБА_2 та заборони на його відчуження, а також постанову про арешт коштів поручителя. 06.05.2016 Богунським районним відділом ДВС м. Житомира винесено постанову про повторне відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості із поручителя (ВП 51010737), яке було закрито 10.04.2017 на підставі п.7 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». В період з 22.03.2012 по 13.03.2024 за кредитним договором №MI-156-07 від 13.12.2007 відбулося погашення заборгованості на загальну суму 25 350,78 доларів США, що еквівалентно 646 287,80 грн.

Звертає увагу на те, що з ухваленням рішення суду про стягнення боргу зобов`язання відповідачів щодо сплати заборгованості за кредитом не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання в повному обсязі, відтак банк має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Вважає, що з відповідачів необхідно стягнути три проценти річних та інфляційні втрати від залишку суми заборгованості за невиконаним рішенням суду в сумі 282 499,04 грн. Враховуючи вищевикладене просило позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2025 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що факт укладення кредитного договору, а також наявність та сума заборгованості відповідачів за кредитним договором №MI-156-07 від 13.12.2007 встановлена та підтверджується рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2012 у справі №2/0417/1841/2012. Зазначає, що грошові кошти за реалізовані земельні ділянки включені в загальну суму погашень та враховані при визначенні залишку заборгованості за кредитним договором. Вказує, що первинними документами підтверджено залишок заборгованості відповідачів за невиконаним судовим рішенням в сумі 914 986,61 грн. Відповідачами не спростовано наявність та суму заборгованості, заперечень на позов та контррозрахунку не надано. Зазначає, що загальна сума нарахованих процентів за кредитним договором №MI-156-07 від 13.12.2007 за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 складає 82 424,01 грн. У свою чергу, загальна сума інфляційних нарахувань за кредитом за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 складає 200 075,03 грн. Звертає увагу на те, що заперечень щодо розрахунку 3% річних та інфляційних втрат або власного розрахунку зазначених сум відповідачі не надали. Наголошує на тому, що в даному випадку не відбулася трансформація цивільного зобов`язання в натуральне, вимога кредитора захищена у судовому порядку з огляду на наявність судового рішення. Звертає увагу на те, що якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

31 липня 2025 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що в матеріалах справи міститься лист Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві від 09.04.2025 року, згідно якого у названому відділі державної виконавчої служби на виконанні перебувало виконавче провадження №2997564 з примусового виконання виконавчого листа від 24.04.2012 №2/0417/1841/2012 Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк», у розмірі 1 574 493,41 грн. 28.04.2015 державним виконавцем, керуючись вимогами п. 8 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві. Повторно виконавчий лист не пред`являвся до примусового виконання. Зазначає, що за своїм змістом зобов`язання боржника перед стягувачем, який пропустив строк виконавчої давності, відповідає ознакам задавненого зобов`язання, тобто простроченого зобов`язання, яке не підлягає виконанню в примусовому порядку. Вказує, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги (в даному випадку поновлення строків для пред`явлення виконавчого листа до стягнення заборгованості), на яку нараховується 3% річних та інфляційні витрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Вважає, що кредитор втратив право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 13 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №MI-156-07, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 130 000,00 доларів США.

Відповідно до п.1.3 договору строк повернення кредиту, відсотків встановлений до 12.12.2017.

В рахунок забезпечення зобов`язань по кредитному договору №MI-156-07 від 13.12.2007 було укладено договір поруки №МІ-156-07 від 13.12.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за вищенаведеним кредитним договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2012 року у справі №2/0417/1841/2012 стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 564 493,41 грн.

Державним виконавцем ДВС Дніпровського району м. Києва було відкрито ВП №32937564 від 15.06.2012 про солідарне стягнення боргу в сумі 1 561 274,14 грн відносно боржника ОСОБА_3 .

В подальшому ВП №32937564 приєднано до зведеного ВП №45402737, яке перебувало у відділі ДВС Дніпровського району м. Києва.

Крім того, на виконання рішення суду, державним виконавцем Богунського районного відділу ДВС м. Житомира відкривалося виконавче провадження №33205685 від 26.06.2012 щодо солідарного стягнення боргу в сумі 1 561 274,14 грн з поручителя ОСОБА_2

06.05.2016 Богунський районним відділом ДВС м. Житомира винесено постанову про повторне відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості із поручителя (ВП 51010737), яке було закрито 10.04.2017 на підставі п.7 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Також встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області №278/4803/14-ц від 29 грудня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MI-156-07 від 13.12.2010 звернуто стягнення на: земельну ділянку площею 1500 кв.м., розташовану в с. Пряжів, Житомирського району, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0459; земельну ділянку площею 1804 кв.м. по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0417; земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 2500 кв.м., розташовану в с. Пряжів, Житомирського району, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0377; земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 1500 кв.м., розташовану в с. Пряжів, Житомирського району, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0356, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки вДержавному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 березня 2016 року у справі №278/3762/15-ц звільнено з під арешту заставне майно: земельну ділянку площею 1500 кв.м., розташовану в с. Пряжів, Житомирського району, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0459; земельну ділянку площею 1804 кв.м. по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0417; земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 2500 кв.м., розташовану в АДРЕСА_2 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0377; земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 1500 кв.м., розташовану в АДРЕСА_2 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0356, які належить на праві власності ОСОБА_1 .

В період з 22.03.2012 по 13.03.2024 за кредитним договором №MI-156-07 від 13.12.2007 відбулося погашення заборгованості на загальну суму 25 350,78 доларів США, що еквівалентно 646 287,80 грн. Вказане підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 за період з 22.03.2012 по 13.03.2024.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем разом, сума заборгованості за тілом кредиту становить 914 986,61 грн. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідачі за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 мають заборгованість у розмірі 282 499,04 грн., яка складається із 82 424,01 грн - 3% річних та 200 075,03 грн інфляційні втрати.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже, зобов`язання відповідача є задавненим у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Позивачем 3% річних були нараховані на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні. Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявленої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Тому, кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц, провадження №61-32171сво18).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

- натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

- задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

- законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою.

У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20 (провадження №61-261св22).

У справі, що переглядається встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів 282 499,04 грн., які складаються з: 82 424,01 грн - 3% річних та 200 075,03 грн - інфляційні втрати за користування грошовими коштами на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості за рішенням суду (за мінусом сплаченої суми) за період з 23.02.2019 по 23.02.2022.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові виходив з того, що три проценти річних нараховані позивачем на вимогу, яка на теперішній час існує в натуральному зобов`язанні. Суд першої інстанції вважав за необхідне звернути увагу на те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим колегія суддів не погоджується із висновком суду про те, що позивачем нараховані суми у натуральному зобов`язанні, оскільки згідно із встановленими обставинами справи кредитор (банк) звернувся за захистом свого порушеного права, в результаті чого Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив на його користь заочне рішення від 22.03.2012 у справі №2/0417/1841/2012 про стягнення заборгованості у сумі 1 564 493,41 грн. Дане судове рішення набрало законної сили та не скасовано.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19).

У цій справі основна вимога кредитора захищена судом у заочному рішенні від 22 березня 2012 року у справі №2/0417/1841/2012, яке набрало законної сили, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20 на обґрунтування підстав для відмови у позові є неправильним, оскільки зводяться до помилкового тлумачення судом змісту цієї постанови.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі №753/1527/22 (провадження №61-9430св23), в якій зазначено, що «44. Разом з тим, висновки суду апеляційної інстанції про те, що зобов`язання між сторонами є натуральним, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню, на думку колегії суддів є помилковими виходячи з наступного. 45. Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі №757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: 1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. 46. У вказаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності. 47. Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року у справі №2-717/2011, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним».

Оскільки кредитор отримав захист в судовому порядку, і підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання, немає, тому висновок суду про безпідставність позову є передчасним.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №514/1582/22 (провадження №61-9633св24).

З наданих АТ КБ «Приватбанк» доказів вбачається, що за кредитним договором №MI-156-07 від 13 грудня 2007 року сума неповернутого кредиту становить 914 986,61 грн. При цьому, позивачем враховано всі суми, які надходили в рахунок погашення боргу, і відповідачем не надано доказів протилежного.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що АТ КБ «Приватбанк» подано обґрунтований позов про стягнення солідарно з відповідачів трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі частини 2 статті 625 ЦК України за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року в сумі 282 499,04 грн. Даний розрахунок є правильним та відповідачами не спростований.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне в силу вимог статті 376 ЦПК України скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову АТ КБ «Приватбанк».

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви у розмірі 3 389,98 грн та апеляційної скарги в сумі 6356,22 грн., тобто по 4873,10 грн з кожного.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року 282 499,04 грн., з яких: 82 424,01 грн - 3% річних та 200 075,03 грн інфляційні втрати.

Стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» по 4873,10 грн з кожного судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 05 серпня 2025 року.

Головуючий

Судді