Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6583/2025
Головуючий у суді першої інстанції В. О. Волошин
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

09 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , подану представником Батриним Станіславом Віталійовчем,

та апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану представником Шевченком Вадимом Олександровичем ,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Волошина В. О., в примішенні Шевченківського районного суду м.Києва,

у с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у порядку ст. 258 СК України в інтересах захисту прав малолітнього внука ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, у якому просив суд визнати недійсним договір № 1 від 21 липня 2010 року про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С. 21 липня 2010 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1183.

В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він є рідним дідусем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

19.11.2008 ОСОБА_8 , який є дідусем ОСОБА_2 по батьковій лінії, за згодою своєї дружини ОСОБА_5 , подарував онуку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С.

21.07.2010 між ОСОБА_2 , в інтересах якої діяли його батьки та його дідусем ОСОБА_7 було укладено договір про внесення змін до договору дарування, яким була змінена первісна редакція договору дарування, а саме було визначено умову передачі квартири у дар дитині, з обов`язком обдаровуваного забезпечити право довічного користування та вільного доступу до спірної квартири батька дитини - відповідача ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що договір про внесення змін до договору дарування порушує права та інтереси дитини, право власності якої не може бути поставлене у залежність від вирішення спорів між батьками. Договір дарування було виконано сторонами, а відтак, зобов`язання сторін в силу приписів ст. 599 ЦК Україниприпинилися його належним виконанням. Наступне укладення дарувальником будь-яких правочинів щодо раніше відчужуваного майна суперечить цивільному законодавству, а відтак малолітній неправомірно зазнав втручань у право власності, оскільки обмежено одну із правомочностей власника, а саме право користування майном. Договором про внесення змін до договору дарування, звужено обсяг існуючих прав малолітнього, крім того, на нього покладено додаткові обов`язки. Одне лише посилання в договорі про внесення змін до договору дарування, на те, що його укладено батьками за їх згодою або наявності письмової згоди Органу опіки та піклування не є тотожними висновку про відповідність правочину інтересам дитини, а тому позивач вважає оспорюваний договір таким, що суперечить вимогам ст. 177 СК Українита ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», п.67 постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року, який передбачає, що дозвіл Органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна може надаватися тільки у разі гарантування збереження її права на дане житло.

Також позивач вважає, що при посвідченні оспорюваного правочину мало місце порушення нотаріусом вимог закону, оскільки нотаріусом не роз`яснено та не перевірено обізнаність сторін договору, зі змістом ст.ст. 203, 725 ЦК України, а також, в порушення вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат», не встановлено дійсних намірів сторін договору.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив суд визнати недійсним договір від 21 липня 2010 року про внесення змін до договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. 21 липня 2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 183; усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні майном у спосіб: визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 та зняти ОСОБА_4 із зареєстрованого місця проживання в ній; усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні майном, у спосіб виселити ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_2 .

Заява про зміну предмету позову обгрунтована тим, що ОСОБА_2 позбавлений можливості користування подарованим йому житлом, оскільки ОСОБА_4 проводить у ньому ремонтні роботи, змінює замки на вхідних дверях, здає квартиру в оренду та надає третім особам доступ до квартири. З посиланням на положенняст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 391 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити.

03.11.2021 третя особа із самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_5 (бабуся ОСОБА_2 по батьківській лінії) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, у якому просила визнати недійсним укладений 19 листопада 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 3151.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання правочину недійсним, усунення перешкод у користування майном та позов третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 останній через свого представника Батрина С. В. подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову суд першої інстанції не взяв до уваги, що оспорюваний правочин не укладався в інтересах дитини, а був способом урегулювання майнових спорів та захисту інтересів подружжя у результаті припинення шлюбу, тому він є удаваним у розумінні ст. 203, ст. 235 ЦК України. Зміни до договору дарування укладені не в інтересах сім`ї та не в інтересах дитини, а в інтересах батька дитини, який у результаті розлучення заволодів квартирою під формальною підставою, тому в силу ст. 228 ЦК України правочин є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок.

Суд не звернув увагу на те, що договір дарування 2008 року є одностороннім правочином, а додатком до нього у 2010 року його протиправно змінено на двосторонній, за яким обов`язки виникають у двох сторін, невиконання яких призводить вже до негативних наслідків для обдарованого - змінивши правову природу цього договору на минуле.

Зокрема судом не взято до уваги, що при посвідченні правочину нотаріусом не роз`яснено наслідки прийняття на дитину обов`язків за ст 726 ЦК України, законодавчі гарантії прав дитини на житло, якими мають керуватися батьки, вимог чинності правочину, наслідки недійсності правочину, нормативну заборону представникам укладати правочини, які суперечать інтересам дітей. Нотаріус помилилася щодо правової природи правочину, оскільки роз`яснила батькам дитини саме положення статей 60 - 65 СК України. Посвідчення оскаржуваних змін до договору дарування суперечило законодавсту.

Суд мав встановити яка процедура існувала для надання згоди та чи дотримана така процедура органом опіки та піклування, та чи рішення органу опіки та піклування було засноване на правовій підставі, чи не були порушені по суті права та інтереси дитини даним правочином.

Також під час розгляду справи судом не ураховано визнання позову матір`ю дитини, яка є відповідачем у справі, що було підставою для задоволення позову.

Крім того батько дитини не ставить під сумнів агрументи матері дитини, наведені у відзиві на позовну заяву, що він є власником десятків об`єктів нерухомості в Україні та за кордоном, та в цілому не має потреби проживати саме у спірній квартирі.

Відмова у задоволенні позову ОСОБА_5 ОСОБА_1 не оскаржується, про що останній зазначає у апеляційній скарзі.

Третя особа ОСОБА_5 не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні поданої нею позовної заяви, через свого представника Шевченка В. О. подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_5 у повному обсязі.

В обгрунтвання апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції безпідставно відомлено у поданій нею позовній заяві, не спростувавши доводи ОСОБА_5 про те, що укладаючи договір дарування, вона разом зі своїм чоловіком намагалася ухилитися від наслідків позову сусідів, оскільки хронологія подій чітко вказує на те, що спочатку було укладено договір дарування у 2008 році, а лише 2009 року було укладно мирову угоду у судовій справі № 2 -12697/09. У даній справі мова йшла про відшкодування шкоди заподіяної залиттям квартири сусідів і йшлось про стягнення великої грошової суми. З метою уникнення звернення стягнення на квартиру, вони з чоловіком формально переоформили квартиру на свого онука. ОСОБА_5 вказує на те, що з урахуванням ст. 234 ЦК України оспорюваний договір дарування був укладений ОСОБА_7 за її згодою фіктивно, оскільки для всієї родини нічого не змінилося.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2025 року відмовлено у задоводенні заяви ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , про забезпечення позову.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Батрин С. В., який брав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримав подану апеляційну скаргу, рішення суду в оскаржуваній частині просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 . Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 заперечував.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Шевченко В. О. підтримав подану апеляційну скаргу, рішення суду в оскаржуваній частині просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_5 .

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Синявський В. В., який брав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 не заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, її місце знаходження та проживання суду невідомо. За адресою, яка міститься у позовної заяві, відповідач не отримує поштову кориспонденцію, судові повістки повертаються на адресу суду з відміткою «адресат відсутній». Суд повідомляв її про час та місце судового засідання шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Судова влада та дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С. у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши пояснення представників сторін та представника третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2007 року, який було розірвано на підставі заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2010 року у цивільній справі №2-4060/10.

Від шлюбу відповідачі мають спільну дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 .

19.11.2008 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 3151, відповідно до умов якого дарувальником у власність обдаровуваного було передано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 119,8 кв.м.

Договір дарування було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 19.11.2008, відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 6756182 від 19.11.2008.

Заява ОСОБА_4 та ОСОБА_11 про згоду на укладення цього договору посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., за реєстровими № 3143, 3144, від імені ОСОБА_2 , діяла його матір ОСОБА_11 , як законний представник, на підставі розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №1642 від 11.11.2008.

Квартира належить дарувальникові на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_5 , з якою дарувальник перебуває у зареєстрованому шлюбі. Заява ОСОБА_5 про згоду на укладення цього договору посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С. 19.11.2008 за № 3150 (п. 7 договору дарування).

Умовами пункту 12 договору передачено, що згідно з ст. 652 ЦК Україницей договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін.

21.07.2010 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін до договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 1183.

Згідно договору про внесення змін до договору дарування, ОСОБА_2 при укладенні договору діяв за згодою батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , заява ОСОБА_4 та ОСОБА_11 про згоду на укладення цього договору посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., за реєстровим № 1182, від імені ОСОБА_2 діяла його матір ОСОБА_11 , як законний представник на підставі розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації за № 447 від 13.07.2010.

Відповідно до умов п. 2 цього договору про внесення змін до договору дарування, згода ОСОБА_5 на укладення цього договору № 3151 посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С., 21.07.2010 за № 1181.

Умовами п. 1 Договору визначено, що ОСОБА_7 передає, а ОСОБА_2 приймає в дар належну дарувальнику квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до ст. 725 ЦК Україниправо довічного користування квартирою та вільного доступу до неї має батько обдаровуваного ОСОБА_4 .

Згідно з інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № КВ-2018 № 41118 від 23.10.2008 право власності зареєстровано за ОСОБА_2 .

Договір по внесення змін до договору дарування від 21.07.2010 нотаріально посвідчений відповідно до вимог ст. ст.719, 754 ЦК України.

Цей договір було укладено від імені малолітнього, його матір`ю ОСОБА_3 , як законним представником за згодою обох батьків ОСОБА_2 та за згодою Органу опіки та піклування (розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 447 від 13.07.2010), як того вимагають положення ст. ст.31, 32, 71 ЦК Українита ст.177 СК України,ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». Договір про внесення змін до договору дарування від 21.07.2010 було укладено за згодою сторін, та у зв`язку із істотною зміною обставин, а саме, розірвання шлюбу між батьками дитини - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . На внесення змін до вказаного договору дарування, була отримана також нотаріально посвідчена згода дружини дарувальника - ОСОБА_5 від 21.07.2010.

Також судом було встановлено, що саме батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , здійснює дії щодо нерухомого майна, здійснював управління цим майном, як його законний представник, відповідно до вимог ст. 177 СК України.

Судом ураховано, що первісно спірна квартира належала на праві власності дідусеві ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , який, відповідно до положень ст. 725 ЦК України, як дарувальник, мав право встановити певні обмеження щодо нерухомого майна, в тому числі надати право довічного користування квартирою третій особі.

Отже, право довічного користування спірною квартирою батьком дитини - ОСОБА_4 встановлено договором про внесення змін до договору дарування від 21.07.2010, недійсність якого не встановлена судом, а відтак суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 зареєстрований у спірній квартирі, він правомірно користується нею, а тому відсутні підстави для виселення ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про його недоведеність та необгрунтованість.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першоюстатті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятоїстатті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.

У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (частина перша статті 264 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві та у заяві про зміну предмету позову, а у подальшому і в апеляційній скарзі, посилався на те, що укладаючи договір про внесення змін до договору дарування сторони обумовили перехід права власності дитині на квартиру новою істотною умовою - наданням обдаровуваним права довічного користування квартирою батьку, з яким шлюб матір`ю дитини припинено. Позивач вважає, що вказане обмеження порушує право приватної власності диини, оскільки зменшує обсяг прав дитини на належне їй майно всупереч вимогам закону.

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 зазначила у позові, що оспорюваний нею договір дарування є фіктивним та укладеним, внаслідок збігу тяжких обставин.

Так, відповідно до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а також його обов`язковість для сторін договору.

Свобода договору належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першоїстатті 3 ЦК України).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК Українисвідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно із частиною першоюстатті 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

За вимогами статей717, 719, 722 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом частини першоїстатті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першоюстатті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, за змістом статей203, 717 ЦК Українидоговір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719ЦК України).

Частиною 1 ст. 651 ЦК Українипередбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1ст. 652 ЦК Україниу разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Положеннями ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно вимог ст. 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдаровуваного виконання покладеного на нього обов`язку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим, визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обов`язку на користь третьої особи має право вимагати від обдаровуваного особа, на користь якої встановлений цей обов`язок.

Отже, положеннямист. 725 ЦК Українипередбачено право дарувальника встановити обов`язок для обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи, в тому числі, надати право довічного користування дарунком чи його частиною.

Статтею 726 ЦК України передбачено, що у разі порушення обдаровуваним обов`язку на користь третьої особи дарувальник має право вимагати розірвання договору і повернення дарунка, а якщо таке повернення неможливе, - відшкодування його вартості.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 вказано, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

Відповідно до частини першоїстатті 233 ЦК Україниправочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на не вигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, разом з тим за відсутності тяжких обставин, які спонукали б особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав, передбачених статтею 223 ЦК України.

Згідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається судом встановлено, що обставини, якими ОСОБА_5 обґрунтовує свій позов, не дають підстав уважати, що укладення оспорюваного нею договору дарування відбулося під впливом тяжкої обставини, а можуть свідчити лише про наявність волі на уникнення можливого відчуження належного дарувальнику нерухомого майна, що у розумінні статті 233 ЦК України не підтверджує наявності тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусило її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, відтак суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними оспорюваного ОСОБА_5 договору дарування від 19.11.2008.

При цьому суд вірно вважав, що наявність судового спору між ОСОБА_7 та його сусідкою ОСОБА_12 не може вважатися такою обставиною, оскільки спір між сторонами було урегульовано затвердженням мирової угоди ухвалою суду від 06.10.2009 у справі № 2-2679/09, яка була виконана ОСОБА_7 , шляхом сплати у судовому засіданні на користь ОСОБА_12 70 000,0 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 15.10.2009. До примусового виконання ухвала суду про затвердження мирової угоди, як виконавчий документ не пред`являлася. Предметом спору у даній справі не було звернення стягнення на майно. Крім того третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору, не було подано доказів того, що такий позов було пред`явлено до моменту укладення договору дарування.

Твердження ОСОБА_5 як на підставу недійсності договору дарування на норми ст. 234 ЦК України, не підтврджено жодними належними і допустимими доказами.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи, які знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом, колегія суддів вважає доведеним належними та допустимими доказами те, що договір по внесення змін до договору дарування від 21.07.2010 нотаріально посвідчений відповідно до вимог ст. 719, 754 ЦК України. Цей договір було укладено від імені малолітнього, його матір`ю, як законним представником за згодою обох батьків дитини та за згодою органу опіки та піклування (розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 447 від 13.07.2010), що узгоджується із положеннями 31, 32, 71 ЦК Українита ст.177 СК України,ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».На внесення змін до вказаного договору дарування була отримана 21.07.2010 нотаріально посвідчена згода дружини дарувальника ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції вірно ураховано, що спірна квартира належала на праві власності дідусеві ОСОБА_2 - ОСОБА_7 та його бабці ОСОБА_5 , які, відповідно до положень ст. 725 ЦК України, як дарувальники, мали право встановити певні обмеження щодо нерухомого майна, в тому числі надати право довічного користування квартирою своєму синові - ОСОБА_4 . В договорі дарування було зазначено про можливість внесення змін до даного договору за згодою сторін. Тобто, ОСОБА_7 уклав договір дарування за згодою дружини і передбачив у ньому можливість внесення до нього змін. В противному випадку він міг би не укласти договір дарування, а ОСОБА_5 не надати згоди на укладання такого договору. Зміни до договору були внесені у відповідності до вимог закону за згодою сторін. На інших умовах ОСОБА_7 і ОСОБА_5 не уклали б договір дарування.

Отже, право довічного користування спірною квартирою батьком дитини - ОСОБА_4 встановлено договором про внесення змін до договору дарування від 21.07.2010. Про намір ОСОБА_7 передати права на спірну квартиру синові - ОСОБА_4 свідчить і заповіт від 22.10.2002, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Муравйовою О. І., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3455, відповідно до якого ОСОБА_7 заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4 . А внесенням змін до договру дарування, він надав синові лише право довічного користування даною квартирою. Такі обставини не свідчать про звуження прав неповнолітньої дитини щодо даної квартири, ОСОБА_13 був і залишається власником квартири, але його батько за волею ОСОБА_7 і ОСОБА_5 отримав право довічного користування нею.

Таким чином, право довічного користування спірною квартирою ОСОБА_4 встановлено договором про внесення змін до договору дарування від 21.07.2010 недійсність якого не встановлена судом, а відтак суд дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у спірній квартирі та користується нею на законних підставах, крім того в силу вимог закону він є законним представником свого сина ОСОБА_2 та має право від імені сина укладати відповідні договора щодо утримання даної квартири, сплачувати вартість отриманих комунальних послуг та вчиняти від імені сина усі інші дії, що передбачені законом.

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції у тому, що договір про внесення змін до договору дарування від 21.07.2010 відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, підстави для визнання його недійсним не встановлено. При цьому судом достеменно встановлено та не спростовано іншими учасниками справи, що саме ОСОБА_4 (батько ОСОБА_14 ) здійснює дії щодо нерухомого майна, управління цим майном, як законний представник дитини - власника майна, відповідно до вимог ст. 177 СК України.

Суд вірно не врахував під час розгляду справи заяву ОСОБА_3 про визнання позову ОСОБА_1 , оскільки визнання позову порушує права і свободи інших осіб. Відповідач не подала суду жодного доказу на підтвердження обставин наведених у відзиві на позов, а за змістом відзив на позов є аналогічним змісту поданного ОСОБА_1 позову.

У ході розгляду справи ОСОБА_1 не було доведено належними і допустимими доказами, що має місце порушення прав ОСОБА_14 , зокрема обмеження прав власника у користуванні належним йому майном, оскільки судом не встановлено, що ОСОБА_2 проживає на території України, намагався вселитися до спірної квартири і був позбавлений такої можливості, що йому чинилися перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном з боку ОСОБА_4 .

З урахуванням зазначеного вище, у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним йому нерухомим майном шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою та зняття його із реєстрації місця проживання в ній, а також у виселенні ОСОБА_4 із спірної квартири.

Отже, вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог як ОСОБА_1 так і ОСОБА_5 .

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували обставини викладені у позовних заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Доводи апеляцйних скарг позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовів, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , відсутні.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтами до апеляційних скарг та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційних скарг є аналогічними аргументам, викладеним позивачем та третьою особою у позовах, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не надали належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження зазначених у поданих ними позовних заявах обставин щодо недійсності договору дарування та договору про внесення змін до договору дарування, порушення прав ОСОБА_2 як власника спірного нерухомого майна у його користуванні, розпорядженні та володінні.

Інші доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 норм закону.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційні скарги позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачами, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Судові витрати ОСОБА_5 за подання апеляційної скарги на рішення суду суд відносить на рахунок держави, оскільки остання звільнена від сплати судового збору на підставі закону як особа з інвалідністю І групи.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , подану представником Батриним Станіславом Віталійовичем , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану представником Шевченком Вадимом Олександровичем , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 08 серпня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна