Постанова

Іменем України

25 червня 2025 року

м. Київ

Справа № 643/674/18

Провадження № 61-17783св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,

учасниками якої є:

позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач), інтереси якого представляє адвокат Ямполець Ірина Сергіївна (далі - адвокат),

відповідачі - Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - банк), Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» (далі - товариство),

про визнання кредитного договору недійсним у частині

за касаційною скаргою позивача на постанову Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Чумак О. В.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Вступ

1. Позивач у 2006 році взяв у банку кредит під заставу нерухомого майна (нежитлового приміщення). Згодом банк відступив право вимоги за кредитним договором факторинговій компанії. Позивач, самостійно розрахувавши періодичні платежі згідно з графіком погашення заборгованості за кредитом, вирішив, що банк його ошукав, і що за кредитом є переплата. Вважав, що банк включив до умов кредитного договору додаткові несправедливі платежі та коефіцієнти, які суперечать положенням цивільного законодавства. Тому у 2016 році звернувся до суду з вимогами визнати недійсними з моменту укладення низку умов кредитного договору.

2. Суд першої інстанції позов задовольнив частково: визнав недійсними умови цього договору стосовно сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і надмірно високої пені.Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що є підстави для визнання недійсними окремих умов кредитного договору. Але відмовив у задоволенні позову через сплив позовної давності у частині тих вимог, які суд першої інстанції задовольнив.

3. У касаційній скарзі позивач стверджував, що суди попередніх інстанцій вирішили спір без урахування висновку Верховного Суду, зокрема про те, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, і що позовна давність до вимог про визнання нікчемного правочину недійсним не застосовується. Крім того, вказав, що перебіг цієї давності за вимогою про визнання правочину недійсним обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

4. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи застосовна позовна давність до вимог про визнання недійсними умов кредитного договору 2006 року стосовно сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і надмірно високої пені. Вирішив, що за обставин цієї справи застосовна. Вказані умови на час укладення позивачем кредитного договору були оспорюваними, а не нікчемними. Немає підстав стверджувати про те, що ці умови сформульовані внаслідок нечесної підприємницької практики банку у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб, який вплинув на свідомий вибір позивача як споживача банківських послуг. Тому постанову апеляційного суду слід залишити без змін.

(2) Зміст позовної заяви

5. У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними з моменту укладення:

5.1. Пункт 3.2 кредитного договору від 25 січня 2006 року № 3/01-Ф (далі - кредитний договір), який позивач уклав із Банком «Фінанси та Кредит», ТОВ (правонаступником якого є банк), у частині умови про те, що позичальник зобов`язується до 10 числа кожного місяця погашати заборгованість із кредитних ресурсів у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за договором становить 590,87 доларів США; у складі такого платежу також має сплачувати проценти за користування кредитними ресурсами.

5.2. Пункти 4.7, 4.8 кредитного договору про сплату щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів.

5.3. Пункт 6.1 кредитного договору щодо необхідності сплати пені у розмірі 1 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення.

5.4. Додаток № 1 до кредитного договору (графік зниження заборгованості за кредитом).

6. Обґрунтував вимоги так:

6.1 Відповідно до основних положень кредитного договору банк надав позивачеві 53 000,00 доларів США кредиту на придбання нерухомого майна на строк до 25 січня 2026 року зі сплатою 12 відсотків річних.

6.2 19 січня 2018 року банк і товариство уклали договір про відступлення прав вимоги № 2288.

6.3 Взявши за основу умови кредитного договору, позивач зробив власний розрахунок і виявив обман банку щодо суми щомісячних платежів, а отже, щодо загальної переплати за кредитом.

6.4 У графіку зниження заборгованості за кредитом (додаток № 1 до кредитного договору) є відомості, які не відповідають умовам цього договору щодо розміру ануїтетного платежу та сум, спрямованих на погашення основного боргу та відсотків.

6.5 Умови кредитного договору, за якими позивач, окрім відсотків за користування кредитом, повинен сплатити банку ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими та недійсними згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (далі - Закон № 1023-XII).

6.6 Встановлення у договорі пені у розмірі 1 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення суперечить засадам рівності учасників цивільних правовідносин і принципам справедливості, добросовісності та розумності.

(3) Зміст рішення суду першої інстанції

7. 4 лютого 2021 року Московський районний суд міста Харкова ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: визнав недійсними з моменту укладення пункти 4.7, 4.8, 6.1 кредитного договору, а у задоволенні інших вимог відмовив. Мотивував так:

7.1 Окрім власних розрахунків, позивач не надав належних доказів того, що банк невірно розрахував суму платежу, передбачену пунктом 3.2 кредитного договору. Тому у задоволенні вимоги про визнання недійсним зазначеного пункту слід відмовити.

7.2 Банк встановив у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту. Проте не зазначив, які саме послуги за вказану комісію він надавав позивачеві. Банк нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за надання кредитних ресурсів. Це незаконно, не відповідає вимогам справедливості та суперечить припису частини першої статті 18 Закону № 1023-XII. Сума, яку нарахував банк до сплати за таке обслуговування, майже дорівнює сумі, яку позивач отримав у кредит (див. висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 і від 19 грудня 2018 року у справі № 359/3435/15-ц).

7.3 Встановлення у пункті 6.1 кредитного договору відповідальності за невиконання умов кредитного договору у вигляді надмірно високої пені для позивача суперечить Закону № 1023-XII (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2018 року у справі № 487/7824/15-ц). Пеня у розмірі 1 відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення є непропорційно великою сумою компенсації на випадок невиконання зобов`язань за кредитним договором. Умова пункту 6.1 кредитного договору є несправедливою, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позивача як споживача послуг банку.

7.4 Вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 частини першої статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) засадам справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у банку можливості стягувати з позивача надмірні суми як неустойку спотворює її дійсне юридичне призначення. Із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливий і непомірний тягар для споживача та джерело отримання кредитором невиправданих додаткових прибутків.

7.5 Кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту. Тому банк мав повідомити позивача про зміну відсоткової ставки у порядку, визначеному частиною четвертою статті 11 Закону № 1023-XII.

(4) Зміст постанови апеляційного суду

8. 2 листопада 2023 року Полтавський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції скасував, у задоволенні позову відмовив; вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Мотивував так:

8.1. Суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що немає підстав для задоволення вимог про визнання недійсними з моменту укладення пункту 3.2 кредитного договору в оскарженій частині та графіку зниження заборгованості за кредитом (додатку № 1 до кредитного договору).

8.2. Суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що є підстави для визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом (пункти 4.7 і 4.8 договору) та сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором (пункт 6.1 договору).

8.3. Однак цей суд не врахував сплив позовної давності за вимогами, які є обґрунтованими. Позивач звернувся до суду за межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України; клопотання про поновлення строку на звернення до суду не заявив. Суд першої інстанції мав застосувати припис частини четвертої статті 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову через сплив позовної давності, про застосування якої заявило товариство у судовому засіданні 2 грудня 2019 року (т. 1, а. с. 147). Суд помилково вважав цю заяву товариства клопотанням про закриття провадження у справі через сплив такої давності.

8.4. Позивач тривалий час виконував умови оскаржених договорів, чим підтвердив відсутність під час їхнього укладення порушення його законних прав та інтересів. Він погодився на запропоновану вартість споживчого кредиту, суму щомісячного платежу, а також на розмір процентної ставки та на строк повернення кредиту, вважаючи їх прийнятними для себе. Позивач був вільним у виборі фінансової установи для отримання кредиту та валюти кредитування. Його особистий підпис на кредитному договорі та визнання обставин отримання кредиту на споживчі цілі підтверджує вільне волевиявлення на вчинення правочину.

8.5. Перед укладенням кредитного договору позивач отримав умови кредитування, що підтверджує пункт 7.5 цього договору. Останній підписали сторони, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення відповідало внутрішній волі. Банк надав позивачу документи, необхідні для укладення кредитного договору, зокрема щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

8.6. Доводи про те, що під час укладення кредитного договору та договору про внесення змін і доповнень позивача ввели в оману, спростовують матеріали справи. Належних і допустимих доказів введення в оману позивач не надав.

(5) Провадження у суді касаційної інстанції

9. 11 грудня 2023 року позивач через адвоката подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив: (1) поновити строк на подання касаційної скарги; (2) скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року та залишити в силі рішення Московського районного суду міста Харкова від 4 лютого 2021 року; (3) зупинити виконання оскарженої постанови.

10. 5 січня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення її недоліків десятиденний строк із дня вручення копії тієї ухвали. Позивач мав додати до касаційної скарги її копію разом із додатками для банку, а для товариства - копії ордера і свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

11. 1 лютого 2024 року позивач через адвоката надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої додав уточнену касаційну скаргу разом із доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи.

12. 21 лютого 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, витребував справу із суду першої інстанції та відмовити у задоволенні заяви позивача про зупинення виконання постанови апеляційного суду частині стягнення судового збору.

13. 31 жовтня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу № 643/674/18 до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

14. 6 листопада 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою передав справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Обґрунтував тим, що необхідно відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19. За змістом того висновку умови договору про надання споживчого кредиту від 20 березня 2007 року є нікчемними на підставі статей 11 і 18 Закону № 1023-XII та статті 55 Закону № 2121-III.

15. 20 січня 2025 року Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу, згідно з якою повернула справу на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Обґрунтувала тим, що підстави для передання справи не підтвердилися. Звернула увагу на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у зазначеній постанові застосував аналогічний висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, від якого Велика Палата Верховного Суду у порядку, встановленому частиною третьою статті 403 ЦПК України, не відступала у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17.

16. 26 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Обґрунтував тим, що необхідно конкретизувати її висновок, сформульований у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 щодо застосування у подібних правовідносинах приписів Закону № 1023-XII та статті 55 Закону № 2121-III про оспорюваність умов кредитного договору про стягнення плати за управління кредитом, якщо цей договір був укладений до 13 січня 2006 року. Вважав, що вказаний висновок слід поширити також на договори, укладені, починаючи з 13 січня 2006 року, в яких є умови щодо сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і пені.

17. 7 травня 2025 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, згідно з якою повернула справу на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Обґрунтувала тим, що не знайшло підтвердження обґрунтування колегією суддів необхідності конкретизації висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, щодо застосування приписів Закону № 2121-IIIта Закону № 1023-XII для кваліфікації як оспорюваних або нікчемних договорів про надання споживчих кредитів, у яких є несправедливі умови чи які укладені з використанням нечесної підприємницької практики, починаючи з 13 січня 2006 року. Вважала, що висновки, від яких колегія суддів запропонувала відступити шляхом їхнього уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших спірних правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 3161-IV.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

18. Позивач мотивував касаційну скаргу так:

18.1. Апеляційний суд в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування цієї норми, викладених у постановах:

(1) Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96) про незастосування позовної давності до вимоги про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, яка встановлена у законі;

(2) Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (і в інших постановах Верховного Суду, згаданих у цій постанові), такого змісту:

- саме суд має обов`язок кваліфікувати відносини сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яку норму слід застосувати для вирішення спору;

- суди попередніх інстанцій, які відмовили у задоволенні вимог провизнання пунктів 2.2.3, 6.2, 7.1 кредитного договору недійсними через сплив позовної давності, не навели належного обґрунтування, не застосували до спірних правовідносин належні норми, недостатньо визначили характер цих відносин, неналежно оцінили доводи та докази сторін;

- несправедливими є положення договору про споживчий кредит з умовами про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними;

- кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою за Законом № 1023-XII. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає будь-які платежі за дії, які не є послугою за цим Законом, є нікчемною;

- пункти 2.2.3, 6.2, 7.1 кредитного договору від 20 березня 2007 року є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонене частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року (далі - Закон № 2121-III), частиною четвертою статті 11 Закону № 1023-XII, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння коштами споживача як слабкої сторони; тому такі умови договору порушують публічний порядок;

- визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не зумовить реальне відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. Тому суди помилково відмовили у задоволенні вимог про визнання недійсними пунктів 2.2.3, 6.2, 7.1 кредитного договору через сплив позовної давності. Правочин у вказаній частині є нікчемним відповідно до закону без необхідності визнання його недійсним.

18.2. Апеляційний суд не врахував висновок, викладений у пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», про те, що перебіг позовної давності за вимогою про визнання правочину недійсним починається не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Позивач звернувся до суду у межах позовної давності, бо дізнався про порушення його права у серпні 2017 року, коли звернувся за юридичною допомогою до ОСОБА_2 як фахівця в галузі права (це підтверджує довіреність від 7 серпня 2017 року, копія якої є у матеріалах справи).

18.3. Позивач не знав, що умови кредитного договору суперечать вимогам законодавства та порушують його права. В іншому разі він би не підписав цей договір.

(2) Позиції інших учасників справи

19. Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу позивача не надали.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції

20. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження, вважаючи, що у касаційній скарзі позивача є доводи, які потребують перевірки, щодо передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстави для касаційного оскарження.

21. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

22. З огляду на вказаний припис Верховний Суд переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

(2) Оцінка аргументів позивача та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

(2.1) Чи застосовна позовна давність до вимог про визнання недійсними умов кредитного договору 2006 року стосовно сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і надмірно високої пені?

23. Позивач просив визнати недійсними окремі умови кредитного договору, які стосуються сплати щомісячного ануїтетного платежу, щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і пені. Вважав ці умови несправедливими, такими, що суперечать законодавству, зокрема, Закону № 1023-XII. Суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги щодо недійсності умов кредитного договору про сплату щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і надмірно високої пені.Апеляційний суд погодився з обґрунтованістю цих вимог, але відмовив у їхньому задоволенні через сплив позовної давності. Позивач з таким рішенням не погодився. У касаційній скарзі стверджував, зокрема, про нікчемність оскаржених ним умов кредитного договору та незастосування до цих вимог позовної давності. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими.

24. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

25. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

26. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (абзац перший частини другої, частина третя статті 215 ЦК України).

27. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

28. На час укладення 25 січня 2006 року кредитного договору Закон № 1023-XII діяв у редакції Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 3161-IV), який набрав чинності 13 січня 2006 року. Почали діяти нові редакції:

статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті).

Частина третя вказаної статті у тій редакції визначала невичерпний перелік умов договорів, які слід вважати несправедливими, та які суд міг змінити або визнати недійсними (абзац перший частини четвертої, частина п`ята статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-ІV). (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 43)).

статті 19 Закону № 1023-XII про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 абзацу другого частини першої статті 19).

За змістом абзацу першого частини другої цієї статтіпідприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах(пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (останній абзац частини другої вказаної статті у редакції Закону № 3161-IV).Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV).

29. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 29)).

30. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

31. Потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише за суттю, але й за моментом виникнення права на захист. За вимогою про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про вчинення цього правочину. Тоді як для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права вимагати від боржника виконання зобов`язання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15).

32. Не поширюється позовна давність на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду, ухвалене за таким позовом, тільки констатує нікчемність правочину, яка встановлена у законі (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року у справі № 602/343/14-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2019 року у справі № 770/20072/16-ц).

33. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі факти:

33.1. 25 січня 2006 року банк уклав із позивачем кредитний договір, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати 53 000,00 доларів США кредиту на придбання нерухомого майна на строк до 25 січня 2026 року зі сплатою 12 відсотків річних. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки та договір поруки № П 3/01-Ф.

33.2. Позичальник зобов`язався до 10 числа кожного місяця погашати заборгованість за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого згідно з цим договором становив 590,87 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачувалися проценти за користування кредитними ресурсами (пункт 3.2 кредитного договору).

33.3. Позичальник до 10 числа кожного місяця мав сплачувати 910,01 грн комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів за попередній календарний місяць. Цю винагороду позичальник мав сплачувати банку щомісячно за весь період до моменту повного виконання обов`язку з повернення кредитних ресурсів (пункт 4.7 договору), а за останній звітний період - не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного в пункті 3.2 цього договору (пункт 4.8 договору).

33.4. 19 січня 2018 року банк на підставі договору про відступлення права вимоги, який посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М. за реєстровим номером 272, передав товариству право вимоги за кредитним договором, іпотечним договором і за договором поруки.

34. За обставинами справи № 643/674/18, які встановили суди попередніх інстанцій, немає підстав стверджувати про те, що умови кредитного договору стосовно щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і надмірно високої пені сформульовані у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб, який вплинув на свідомий вибір позивача як споживача банківських послуг, внаслідок нечесної підприємницької практики банку (пункт 2 частини першої, останній абзац частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Тому такі умови не є недійсними за законом відповідно до частини шостої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV. Тобто вони є оспорюваними та можуть бути визнані недійсними на підставі частин другої та п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV за відповідним позовом, якщо тільки не сплинула позовна давність, і відповідач не просить про застосування наслідків її спливу.

35. Позивач у касаційній скарзі звернув увагу на висновок, сформульований Верховним Судом у складі колегії судді Першої судової палатиКасаційного цивільного суду у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19, про те, що умови укладеного 20 березня 2007 року договору про споживчий кредит про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень недійсними; умова такого договору, яка передбачає будь-які платежі за дії, які не є послугою за Законом № 1023-XII, є нікчемною; умови щодо сплати невиправданих платежів - винагороди за надання фінансового інструменту та за додатковий моніторинг - встановлені всупереч вимогам нормативно-правових актів, спрямовані на незаконне заволодіння коштами споживача як слабкої сторони у відповідних правовідносинах і порушують публічний порядок.

36. Отже, за обставинами справи № 459/312/19 Верховний Суд кваліфікував зазначені умови кредитного договору, які оспорив позивач, як такі, що є водночас несправедливими та суперечать публічному порядку (частина перша статті 228 ЦК України). Тоді як надалі у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду так не кваліфікувала подібні за змістом умови укладеного до 13 січня 2006 року договору про споживчий кредит стосовно плати за управління кредитом. Крім того, вона відступила від висновків щодо кваліфікації як таких, що суперечать публічному порядку, умов про плату (комісію, інші подібні платежі) за управління кредитом (обслуговування кредиту, розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку тощо) у кредитних договорах, укладених до 13 січня 2006 року (див. пункти 49-50 вказаної постанови).

37. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що аналогічного підходу про неможливість кваліфікації як таких, що суперечать публічному порядку, і тому нікчемних слід дотримувати також щодо умов укладеного після 13 січня 2006 року договору про споживчий кредит стосовно сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і надмірно високої пені (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2024 року у справі № 335/10295/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 639/8821/13-ц і від 25 червня 2025 року у справі № 686/25779/13-ц).

38. Суди обох інстанцій у справі № 643/674/18 встановили наявність підстав для задоволення вимог про визнання недійсними умов кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і надмірно високої пені. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком про наявність таких підстав. Проте відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, а апеляційний суд вказав, що позивач її пропустив.

39. З огляду на те, що умови кредитного договору стосовно щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і надмірно високої пені за змістом частин другої та п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV оспорювані, недоречним є аргумент касаційної скарги про незастосовність позовної давності до вимоги про визнання нікчемного правочину недійсним. Відповідний висновок Верховного Суду не можна врахувати до спірних правовідносин. Крім того, позивач помилково вважав, що той висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 96 постанови від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (вказана справа стосувалася не вимоги про визнання недійсним нікчемного правочину, а можливості власника нерухомого майна звернутися з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема шляхом виселення, впродовж усього часу, поки триває порушення права).

40. У справі № 643/674/18 позовна давність до вимог позивача є застосовною через оспорюваний характер відповідних умов кредитного договору.Позивач стверджував, що звернувся до суду у межах позовної давності, бо дізнався про порушення його права у серпні 2017 року, коли звернувся за правничою допомогою до фахівця у галузі права, що підтверджує датована 7 серпня 2017 року довіреність. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не піддає сумніву те, що, можливо, позивач справді довідався про невідповідність певних умов кредитного договору чинному на час його укладення законодавству лише у серпні 2017 року. Проте за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається не тільки від дня, коли особа довідалася про порушення її права, але й від дня, коли вона могла про це довідатися. Таким днем за вимогою про визнання недійсним оспорюваного правочину є день його вчинення.

41. Позивач упродовж більш як 11 років (з січня 2006 року до серпня 2017 року) міг самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися з положеннями Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV та звернутися до суду з відповідним позовом. Ніщо за обставин цієї справи не вказує на те, що позивач не міг довідатися про порушення його права раніше, ніж у серпні 2017 року. Тому правильним є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні тих вимог, які задовольнив суд першої інстанції, саме через сплив позовної давності.

42. Колегія суддів відхиляє доводи позивача про необхідність застосування положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Ця постанова не є постановою Верховного Суду, в якій викладений висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковий для урахування під час застосування судами таких норм згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (пункт 37-38), від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 69)).

43. З огляду на наведену оцінку аргументів позивача Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає касаційну скаргу необґрунтованою.

(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(3.1) Щодо суті касаційної скарги

44. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).

45. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

46. Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, постанову апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у х в а л и в:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат
Судді Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко