Провадження № 22-ц/802/733/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Національної поліції у Волинській області до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про втрату права користування службовим житлом, виселення та зняття з реєстрації місця проживання за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Головне управління Національної поліції у Волинській області (далі ГУНП у Волинській області) звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на його балансі перебуває службовий гуртожиток, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є держава Україна в особі Національної поліції України (далі - НПУ), як такий, що переданий зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ (далі - МВС) України до сфери управління НПУ.

Позивач зазначав, що в ході проведення моніторингу списку осіб, які на даний час зареєстровані у службовому гуртожитку встановлено, що серед таких перебувають відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , дата реєстрації 05 серпня 1997 року. Разом з тим, 07 квітня 2000 року між УМВС України у Волинській області та ОСОБА_3 , як співробітником поліції, розірвано трудові відносини за порушення дисципліни. ОСОБА_1 станом на 14 лютого 2024 року зазначена як «розлучена» та особисто у трудових відносинах з органами внутрішніх справ не перебувала.

Позивач також вказував, що оскільки на даний час службовий гуртожиток, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є держава Україна в особі НПУ, перебуває на балансі ГУНП у Волинській області (в оперативному управлінні), а відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 із вказаною установою у трудових відносинах не перебувають, тому у них відсутні підстави для користування житловою площею у вказаному гуртожитку.

Ураховуючи наведене, ГУНП у Волинській області уточнивши позовні вимоги, просило суд: визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування службовим гуртожитком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити їх з службового гуртожитку, без надання іншого житлового приміщення; зняти ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання із службового гуртожитку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року позов ГУНП у Волинській області задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування службовим гуртожитком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з службового гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ГУНП у Волинській області.

Рішення суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про зняття відповідачів з місця реєстрації не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом у цій частині.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. З рішення суду не зрозуміло на яких підставах ОСОБА_1 була поселена у спірне житлове приміщення, зареєстрована там з 05 серпня 1997 року та проживала там двадцять сім років. Суд не звернув уваги на те, що на ім`я відповідача відкритий особовий рахунок на кімнату АДРЕСА_2 . Разом з тим, особовий рахунок відкривається на підставі договору найму або іншого договору, що свідчить про те, що відповідач проживала у гуртожитку на законних підставах. Вважає, що у суду не було передбачених законом підстав для її виселення без надання іншого житлового приміщення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ГУНП у Волинській області Забожчук О. В., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник позивача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Представник позивача ГУНП у Волинській області Забожчук О. В. 22 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» подала до апеляційного суду клопотання про відкладення призначеного у цій справі на 23 липня 2025 року судового засідання, яке обґрунтовувала тим, що представник ГУНП у Волинській області Денисюк І. О. перебуває у щорічній відпустці. Проте, наведена у клопотанні причина неявки вказаного представника позивача апеляційним судом визнана неповажною, оскільки не підтверджується жодними належними доказами. Крім того, зазначена обставина не позбавляла позивача, як юридичну особу, забезпечити явку іншого представника для участі у розгляді справи, зокрема, Забожчук О. В., яка подавала процесуальні документи у цій справі, або іншого представника, який зазначений у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.27).

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності представника позивача згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи та повідомлені причини його неявки апеляційним судом визнані неповажними.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про втрату права користування службовим житлом та судового збору належить скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, із залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що в оперативному управлінні ГУНП у Волинській області перебуває службовий гуртожиток, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є держава Україна в особі НПУ, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 343417068 від 18 серпня 2023 року (а.с.5).

Відповідачі по справі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з 05 серпня 1997 року і по даний час зареєстровані у зазначеному службовому гуртожитку (а.с.9).

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 з 14 травня 1992 року по 10 квітня 2000 року проходив службу (працював) в УМВС України у Волинській області та звільнений з органів внутрішніх справ за порушення трудової дисципліни (а.с.6, 7, 10). Крім того, ОСОБА_1 станом на 14 лютого 2024 року зазначено як «розлучена» та у трудових відносинах з органами внутрішніх справ не перебувала та будь-які дані щодо неї в особовій справі ОСОБА_3 відсутні.

Департамент державної реєстрації Луцької міської ради листом від 12 березня 2024 року № 33-19/544 надав відповідь ГУНП у Волинській області (на лист від 19 лютого 2024 року № 345/05/31-2024), згідно з якою відомості Реєстру Луцької міської територіальної громади щодо реєстрації місця проживання осіб за вказаною в листі адресою, а саме: АДРЕСА_1 , відповідають відомостям, які зазначені у списку та відмінностей не виявлено (а.с.8, 9). Вказані дані щодо реєстрації місця проживання відповідачів також підтверджується інформацією з Реєстру Луцької міської територіальної громади станом на 26 листопада 2024 року (а.с.40, 41).

Задовольняючи частково позов ГУНП у Волинській області у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що наявні у справі докази не підтверджують тих обставин, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 перебувають у трудових відносинах з ГУНП у Волинській області, та продовжили займати житлове приміщення кімнату № НОМЕР_1 у службовому гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , після звільнення ОСОБА_3 за порушення трудової дисципліни у 2000 році, на законних підставах, та або на підставі ордеру на жиле приміщення. Тому суд вважав, що відповідачів належить визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у службовому гуртожитку за вказаною адресою, і виселити їх без надання іншого жилого приміщення.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із такими висновками суду, враховуючи наступне.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтями 127, 128 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 (далі Положення), на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера.

Користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму житлового приміщення, укладеним на підставі ордера (п. 7 Положення).

Згідно з ч. 2 ст. 132 ЖК України інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Як встановлено судом, між УМВС України у Волинській області та ОСОБА_3 було розірвано трудові відносини на підставі реалізації дисциплінарного стягнення (наказ УМВС України у Волинській області від 07 квітня 2000 року №40 о/с). Відповідач ОСОБА_1 була зареєстрована у службовому гуртожитку УМВС України у Волинській області як член сім`ї співробітника поліції, який був звільнений зі служби за порушення трудової дисципліни. Судом з доповідної записки УЛМТЗ ГУНП у Волинській області від 12 липня 2024 року №3466-2024 року «Про впорядкування обліку осіб, зареєстрованих у службовому гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 » встановлено, що ГУНП у Волинській області та органами місцевого самоврядування спеціальні ордери на користування житловою площею в гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не видавались.

Під час апеляційного розгляду справи також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Луцьким відділом актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 19 червня 2025 року складений відповідний актовий запис про смерть № 1377.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції задовольняючи позовну вимогу ГУНП у Волинській області про виселення відповідачів з службового гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовано виходив з того, що зазначений службовий гуртожиток, власником якого є держава Україна в особі НПУ (відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 343417068 від 18 серпня 2023 року), перебуває на балансі ГУНП у Волинській області (в оперативному управлінні), а відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 із вказаною установою у трудових відносинах не перебувають, і у них відсутні підстави для користування житловою площею у вказаному гуртожитку. Докази, які б підтверджували обставини, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 перебувають в трудових відносинах з ГУНП у Волинській області, та продовжили займати житлове приміщення кімнату АДРЕСА_2 , після звільнення ОСОБА_3 за порушення трудової дисципліни у 2000 році, на законних підставах, та або на підставі ордеру на жиле приміщення, матеріали справи не містять. Оскільки рішення суду у зазначеній частині є законним та обґрунтованим, тому смерть відповідача ОСОБА_3 у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення рішення суду не може бути підставою для застосування положень ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у суду не було передбачених законом підстав для її виселення з службового гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вона була вселена до гуртожитку як член сім`ї співробітника поліції, який був звільнений зі служби за порушення трудової дисципліни. Зазначена підстава звільнення зі служби є законною підставою для виселення без надання іншого жилого приміщення як особи, яка поселилися в гуртожиток у зв`язку з роботою, так і членів її сім`ї відповідно до ч. 2 ст. 132 ЖК України. Відкриття на ім`я відповідача особового рахунку на кімнату АДРЕСА_2 , не може свідчити про те, що вона на даний час продовжує займати житлове приміщення на законних підставах.

Висновки суду першої інстанції у наведеній частині в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування у зазначеній частині.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про визнання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у згаданому службовому гуртожитку. Суд не звернув уваги на те, що питання втрати права на користування жилим приміщенням та виселення без надання іншого жилого приміщення є різними за змістом та правовим регулюванням правовідносинами і відповідні позовні вимоги не можуть одночасно вирішуватися в одному провадженні. При цьому суд на підставі наявних у справі доказів встановив обставини щодо відсутності у відповідачів законних підстав для проживання у службовому гуртожитку, у зв`язку з чим вони підлягають виселенню з нього без надання іншого жилого приміщення.

Зважаючи на наведене, колегія суддів доходить висновку, що позовна вимога про втрату права користування відповідачами службовим житлом задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині задоволення позовних вимог про втрату права користування службовим житлом належить скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні. Зважаючи на наведене, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню. В решті рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд цій справі оскаржуване рішення суду скасовує частково та ухвалює нове у відповідній частині, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ГУНП у Волинській області, на його користь з відповідача ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог належить стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 3 028 грн, а з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1 816 грн 50 коп. Крім того, оскільки при зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_1 недоплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 725 грн 50 коп. (повний розмір судового збору підлягав сплаті у розмірі 4 542 грн, але відповідач сплатила лише 1 816 грн 50 коп.), тому його у зазначеному розмірі належить стягнути з неї в дохід держави.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року у цій справі в частині задоволення позовних вимог Головного управління Національної поліції у Волинській області до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про втрату права користування службовим житлом та судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Головного управління Національної поліції у Волинській області до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про втрату права користування службовим житлом, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції у Волинській області судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 725 (дві тисячі сімсот двадцять п`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: