ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5168/25 Справа № 185/3624/20 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рибаков Віталій Олексійович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року у складі судді Головіна В.О. у цивільній справі № 185/3624/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до відповідача ОСОБА_1 , на предмет стягнення боргу за договором позики у розмірі 2560 грн та відсотків за користування коштами, що передбачені умовами цього договору позики, у розмірі 134 912 грн, обґрунтовуючи це тим, що 19 березня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики на суму 2560 грн, де за умовами п.4.1 відповідач зобов`язався повернути борг до 02 квітня 2018 року, що оформлено розпискою відповідача. Однак, відповідач умови договору позики не виконав та не повернув борг у добровільному порядку у визначений строк. З цих підстав позивач вважає, що з відповідача належить стягнути як суму основного боргу 2560 грн, так і належить стягнути за період з 03 квітня 2018 року по 11 вересня 2019 року проценти у розмірі 10 % на день від простроченої суми боргу, як це передбачено п.4.2 договору, та розмір яких становить 134 912 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 19 березня 2018 року в розмірі 137472,00 грн, які складаються з 2560 грн - тіло позики, 134912 грн - відсотки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 768,40 грн (а.с.73-76).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Рибакова В.О. 18 березня 2025 року в системі Електронний суд подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача частково, стягнувши з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 2560 грн та неустойку (пеню) у розмірі, що дорівнює розміру основного боргу, тобто, 2560 грн, посилаючись на те, що строк дії договору закінчився 02 квітня 2018 року, та за вимогами ст. 546,549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою (пенею), тоді як проценти після закінчення строку дії договору стягуються за положеннями ст. 625 ЦК України. Нарахована неустойка позивачем значно перевищуює розмір основного боргу, а тому, за положеннями ст. 551 ЦК України, розмір неустойки зменшується до розміру основного боргу. Враховуючи, що позивач звернулась до суду з цим позовом лише у червні 2020 року, зволікаючи з діями пред`явлення позову, тим самим фактично сприяла збільшенню розміру пені за договором позики, що судом першої інстанції не враховано, чим порушено норми матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у квітні 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу, де просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що договором позики, яким є розписка відповідача, передбачено розмір процентів за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а ст. 625 ЦК України передбачено нарахування інфляційних втрат та 3% річних, як особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, що виступає способом захисту майнового права та інтересу позикодавця. В даному випадку окремі умови договору та договір в цілому недійсними не визнавались, а тому п.4.2 договору позики діє і вжиття ст. 551, 625 ЦК України не може бути застосовано. Відповідач вже виконує рішення суду першої інстанції та з нього державною виконавчої службою вже стягнуто на користь позивача в рахунок погашення заборгованості грошові кошти у розмірі 18 593,98 грн, чим підтверджується його визнання такого боргу, що стягнутий зазначеним рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з частковим задоволенням позовних вимог з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами було укладено договір позики від 19 березня 2018 року, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується їх повернути позикодавцю на умовах, встановлених цим договором, а саме, загальна сума позики складає 2560,00 грн, які згідно з п. 4.1 договору зобов`язався повернути 02 квітня 2018 року .

Згідно із п. 4.2. договору за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.) позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Відповідно до розписки, складеної та підписаною відповідачем, ним отримано від позивача гроші в розмірі 2560,00 грн, які він зобов`язався повернути повністю у строки згідно з договором позики грошей, укладеного 19 березня 2018 року.

Відповідач не виконав умови договору належним чином.

Згідно свідоцтва про шлюб, копія якого міститься в матеріалах справи, серії НОМЕР_1 , виданого 27 червня 2018 року Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 27 червня 2018 року, про що складено відповідний актовий запис № 208. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 взяла прізвище ОСОБА_5 .

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вважав, що сторони є вільними в укладенні договорів, а розписка про отримання в борг за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики. При цьому вважав, що окремі умови договору позики або договір в цілому не визнавались відповідачем недійсним та відповідач не заявляв на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України такої вимоги. У зв`язку з неповерненням грошей у строки, передбачені п. 4.1 договору, з відповідача підлягають стягненню проценти за користування позикою в розмірі, передбаченому п. 4.2 договору, а саме 10% за кожен день користування позикою від суми простроченої заборгованості та нараховуються до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем, тобто розмір відсотків встановлений договором, що не суперечить вимогам ст 1048,1049 ЦК України.

Однак з такими висновками суду першої інстанції та застосованими нормами матеріального права погодитись не можна.

Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до ч.1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Виходячи з викладеного, встановивши, що договір позики укладений у належній простій письмовій формі, факт отримання позики у розмірі 2560 грн відповідачем не спростований, враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 19 березня 2018 року суми позики (тіла) у розмірі 2560 грн.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що у пункті 4.2. договору позики від 19 березня 2018 року сторони погодили умову про те, що за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.), позичальник сплачує 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Колегія суддів вважає, що умова пункту 4.2. договору позики від 19 березня 2018 року за своєю правовою природою є неустойкою, оскільки її дія передбачена лише у разі невиконання зобов`язань позичальника у встановлені договором строки, тобто у зв"язку з неналежним виконанням умов договору позики, чого суд першої інстанції не врахував, дійшовши помилкового висновку про наявність визначення договором позики процентів за користування грошовими коштами позивача з боку відповідача.

Відповідно до позовних вимог, позивачем за період з 02 квітня 2018 року по 11 вересня 2019 року, на підставі пункту 4.2 договору позики від 19 березня 2018 року нараховано заборгованість у розмірі 134 912 грн.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зокрема, роз`яснено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що розмір неустойки (134 912 грн) значно перевищує розмір збитків (2560 грн), колегія суддів дійшла висновку, що нарахований позивачем розмір неустойки повинен бути зменшений до достатнього та необхідного розміру, тобто такого, що буде дорівнювати розміру збитків у 2560 грн основного боргу відповідача перед позивачем.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 19 березня 2018 року підлягає також стягненню неустойка в розмірі 2560 грн.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції невірно визначено характер спірних правовідносин, зокрема, у встановленні правової природи штрафних санкцій за невиконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, що визначено п.4.2 договору позики, знайшли своє підтвердження, з якими повністю погоджується і колегія суддів.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, в порушення норм як матеріального, так і процесуального права, не з`ясував належним чином характер правових відносин, що склались між сторонами, не дослідив достатньо умов договору позики, дійшовши помилкового висновку про повне задоволення позовних вимог, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року постановлено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Разом з цим, за положеннями ч.13 ст.141 ЦПК України, з урахуванням скасування рішення суду першої інстанції та частковим задоволенням позовних вимог, належить переглянути і питання стягнутого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 768,40 грн.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у даному випадку, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 51,20 грн; з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги судові витрати в розмірі 1649,66 грн, враховуючи результат розгляду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рибаков Віталій Олексійович задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , суму позики 2560 грн, неустойки у розмірі 2560 грн, а всього 5120 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір за подання позову у розмірі 51 грн 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1649,66 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 30 липня 2025 року.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна