КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/841/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Київ

Справа № 761/2729/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані представником Боднар Альоною Миколаївною , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Мальцева Д.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на частку у нерухомому майні,

встановив:

У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , у якому просив:

- припинити право ОСОБА_3 на 1/10 частку у спільній квартирі АДРЕСА_1 ; визнати право власності ОСОБА_1 на 1/10 частку у нерухомому майні - квартирі АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_3 відшкодувати ОСОБА_1 суми судових витрат, які були понесені в результаті розгляду справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 червня 2003 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (в якості законного представника тоді ще малолітнього сина ОСОБА_1 ) і ОСОБА_5 (двоє останніх зі сторони покупця) було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 39,30 кв.м. Квартиру було придбано в наступних частках: 9/10 квартири було придбано відповідачем в інтересах ОСОБА_1 , 1/10 частки було придбано ОСОБА_5 .

21 листопада 2020 року ОСОБА_5 , яка була власницею 1/10 частки квартири, померла. Відповідач прийняв спадщину протягом встановленого законом строку (6 місяців), але не отримав свідоцтво про право на спадщину. Згідно з оцінкою квартири АДРЕСА_1 , оціночна вартість становить 1 679 513,09 грн.

Посилаючись на те, що спільне володіння та користування вказаною квартирою є неможливим в силу конфліктних ситуацій між сторонами, учасники справи у квартирі не проживають, відповідач зареєстрований за іншою адресою, 1/10 частка даної квартири, що належить на праві власності відповідачу, є незначною і не може бути виділена в натурі, припинення права власності відповідача на частку у спільному майні не завдасть йому істотної шкоди, просив суд задовольнити позов.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Боднар А. М. подала апеляційні скарги, в яких просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційні скарги обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції лише частково досліджено обставини справи, надано невірну оцінку поданим доказам. Суд застосував виключно п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, залишивши поза увагою п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Суд безпідставно поклав обов`язок доказування обставин відсутності у відповідача іншого житла саме на позивача, тоді як позивач не має можливості отримати таку інформацію. Суд не врахував, що у 2013 році між батьком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_1 виник конфлікт, після якого вони не спілкуються, а батько змінив замки у квартирі та здав її в оренду.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги, сторона позивача вказує на те, що в даних правовідносинах є умови для припинення права власності на частку 1/10 у зв`язку з тим, що частка є незначною, не подільною, спільне користування та володіння є неможливим і не може завдати значної шкоди відповідачу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Мироненко К. Б. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Указує, що твердження позивача про те, що відповідач змінив замки в спірній квартирі та здав її в оренду не відповідають дійсності. Відповідач проживає та працює в США, позивач жодного разу не звертався до відповідача із будь-якими пропозиціями щодо врегулювання вказаного питання. Зазначає про те, що припинення права власності ОСОБА_3 на частку у спільному майні істотно порушить його права за відсутності іншого житла на території України. При цьому жодних прав позивача відповідач не порушує, оскільки позивач також проживає за кордоном близько 10 років, в США. Таким чином, наведені обставини виключають можливість задоволення позову та свідчать про законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - Боднар А. М. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Мироненко К.Б. через систему «Електронний суд» надіслала заяву про розгляд справи без її участі, у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити з підстав, зазначених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів неможливості спільного користування із відповідачем спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника.

При цьому, доказів наявності у ОСОБА_3 іншого належного йому на праві власності житла, крім 1/10 частки спірної квартири, матеріали справи також не містять, тоді як позбавлення його права на цю частку буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, позивачем не доведено неможливості спільного проживання у ній.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , 1992 року народження, - є сином відповідача ОСОБА_3 .

24 червня 2003 року між ОСОБА_4 (зі сторони продавця) та ОСОБА_3 (в якості законного представника тоді ще малолітнього сина ОСОБА_1 ) і ОСОБА_5 (двоє останніх зі сторони покупця) було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 39,30 кв.м.

Спірну квартиру було придбано в наступних частках: 9/10 квартири було придбано відповідачем в інтересах ОСОБА_1 , 1/10 частки було придбано ОСОБА_5 .

Згідно з інформаційною довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.11.2021 року вказана квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 - 9/10 часток, ОСОБА_5 - 1/10 частка на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 24.06. 2003 року ( а.с. 148, т. 1).

21 листопада 2020 року ОСОБА_5 , яка була власницею 1/10 частки квартири, померла у віці 86 років, про що Київським міським відділом реєстрації смерті видано свідоцтво про смерть ( а.с. 138, т. 1).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 5/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , що була відкрита приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В., 04 лютого 2021 року ОСОБА_3 звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_5 та зазначив, що інших спадкоємців, крім нього, немає. ( а.с. 134, т. 1).

Отже, відповідач прийняв спадщину протягом встановленого законом строку (6 місяців), але не отримав свідоцтво про право на спадщину, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру (номер спадкової справи: 67155856).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З довідки Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.07.2022 року № 109-2796 вбачається, що за адресою спірної квартири станом на 17 червня 2022 року зареєстрованих фізичних осіб не було. У період з 24.06.2003 року по 17.06.2022 року за адресою АДРЕСА_2 були зареєстровані : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 26.09.2003 року по 01.07.2010 року, ОСОБА_5 , 1934 року народження, з 29.07.2003 року по 30.12.2020 року ( а.с. 16).

Отже, сторони не мають задекларованого місця проживання (реєстрації місця проживання) в спірній квартирі станом на час розгляду справи. Співвласники не проживають спільно.

Згідно з даними експертно-грошової оцінки квартири від 06 грудня 2022 року, проведеної оцінювачем ПП «Дюнамїс» ОСОБА_6 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 679 513,09 грн, вартість частки позивача - 1 511 561,78 грн, а відповідача - 167 951,31 грн.

Розмір частки відповідача як співвласника квартири, не дає можливості виділити її для володіння та користування, оскільки квартира є однокімнатною, жилою площею 18,3 кв.м., відповідно ідеальна частка відповідача у житловій площі становить 1,83 кв.м.

Позивачем було внесено вартість 1/10 частки у праві спільної часткової власності на квартиру - 167 951,31 грн - на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві, що підтверджується копією квитанції від 11 січня 2023 року.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до висновків Верховного Суду з приводу застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підставі ст. 365 ЦК України просив припинити право власності ОСОБА_3 на 1/10 частку у квартирі АДРЕСА_1 , право власності на яку відповідач набув в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , з виплатою йому грошової компенсації в сумі 167 951,31 грн, а також визнати за ним право власності на 1/10 частки зазначеної квартири.

Як на обґрунтування підстав позову посилався на те, що між сторонами як співвласниками склалися неприязні стосунки, частка відповідача у спільному майні є незначною, а виділення в натурі або в окреме користування 1/10 частини квартири є неможливим. Припинення права власності відповідача на частку у спірному нерухомому майні не завдасть істотної шкоди його інтересам.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 зроблено висновок щодо застосування п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Слід зауважити, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

У постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 754/14960/20 Верховний Суд зазначив, що «посилання на можливе завдання шкоди співвласнику квартири через те, що у неї на праві власності відсутнє інше житло, не у повній мірі узгоджується з тлумаченням наведеної норми права та практики її застосування. Так, зазначене стосується наявності в особи іншого місця проживання, а не обов`язково наявності іншого житла на праві власності. Апеляційний суд не надав правової оцінки доказам і доводам позивачів про те, що в результаті припинення 1/40 частки права власності ОСОБА_5 не буде завдано істотної шкоди дитині, оскільки частка у праві спільної сумісної власності є незначною і не може бути виділена в натурі, вона складає 1,805 кв. м, а квартира є річчю неподільною, виділити у користування будь-яку житлову кімнату, яка є співмірною частці в квартирі, неможливо, спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки між сторонами існує конфлікт. Позивачі зазначали, що в силу віку дитини з урахуванням вимог СК України та норм ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків, а отримання компенсації наразі або в майбутньому не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_5 , але порушує право власності позивачів, які за вказаних обставин не мають можливості розпорядитися своєю власністю.»

Отже, у цій справі для припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника ОСОБА_1 необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідного співвласника - ОСОБА_3 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному ст. 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснене: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Вирішуючи спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що частка відповідача у спірному нерухомому майні є достатньо незначною. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном; не перевірив чи припинення права на частку в спірному майні, яка є незначною, завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. А відтак дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог унаслідок їх недоведеності.

У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

При вирішенні даного спору необхідно враховувати, що спірний об`єкт нерухомості є житлом. Тобто його використання полягає саме у проживанні в ньому співвласників та членів їх сімей.

Позивач пред`явив цей позов на захист свого права на вільне користування та розпорядження квартирою виходячи з того, що з іншим співвласником - відповідачем у справі він не може встановити порядок користування нею в силу незначної ідеальної частки останнього і неможливості реального користування ОСОБА_3 цією часткою для задоволення його потреб у житлі без порушення прав позивача як іншого співвласника та членів його сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 - 9/10 частки, ОСОБА_3 - 1/10 частка.

Вказана квартира є однокімнатною із житловою площею 18,30 кв.м., загальною площею - 39,3 кв.м. ( а.с. 142-143, т. 1)

Виходячи із 1/10 частки відповідача у праві власності на спірну квартиру, на ідеальну частку відповідача припадає 1,83 кв.м. житлової площі, 3,93 кв.м. загальної площі квартири.

Тобто, розмір належної ОСОБА_3 частки у спірному майні (1/10) є настільки незначним, що вона не може бути виділена не лише в натурі, а навіть співвласники не зможуть встановити порядок користування квартирою з врахуванням розміру належних їм часток.

Правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників. Однак обсяг прав співвласників має співвідноситись із розміром належних їм ідеальних часток.

Колегія суддів погоджується доводами позивача, що відповідач фізично не зможе користуватись квартирою відповідно до його частки у праві власності в цій квартирі, яка реально відповідає 1,83 кв.м. житлової площі і не може забезпечити навіть мінімальні потреби у житловій площі.

За таких обставин у справі, яка переглядається, наявні передбачені п.п. 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України підстави для припинення права відповідача на частку в спільному майні, оскільки така частка є незначною та не може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна, що свідчить про неподільність спірної квартири.

Крім того, спільне користування житловим приміщенням у квартирі не виявляється можливим та буде приводити до значного дисбалансу прав кожного із співвласників відповідно до розміру часток цих осіб у спірній квартирі, а добровільної згоди щодо порядку такого користування сторонами не досягнуто.

Колегія суддів також не може погодитись із висновком суду першої інстанції в тому, що припинення права відповідача на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач успадкував 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 у 2020 році.

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 5/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , що була відкрита приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. за заявою ОСОБА_3 , у заяві від 04 лютого 2021 року про прийняття спадщини після ОСОБА_5 ( матері відповідача) ОСОБА_3 зазначив своє зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 ( а.с. 134, т. 1).

Також в матеріалах спадкової справи наявна копія паспорта ОСОБА_3 , в якому є відмітка про реєстрацію місця проживання з 13.09.2012 за адресою : АДРЕСА_3 ( а.с. 135 - 136, т. 1).

Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання, що була отримана судом першої інстанції 09.02.2023 року, місце проживання ОСОБА_3 зареєстроване за вказаною адресою на час відкриття провадження у справі (а.с. 92, т. 1).

Таким чином, житлові права відповідача у випадку задоволення позову не порушуються, оскільки місце проживання відповідача зареєстроване за іншою адресою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначив, що з 2013 року більшість часу він проживає та працює в США, лише іноді повертаючись в Україну, на підтвердження чого надав свій закордонний паспорт, посвідчення водія, видане в США 20.10.2023 року.

Таким чином, отримавши у спадщину 1/10 частки квартири, розуміючи, що ця частка є незначною, у відповідача не могло бути правомірних очікувань на одноосібне володіння та користування усією квартирою або більшою її часткою.

При цьому відповідач не безоплатно позбавляється права власності, а йому виплачується ринкова вартість цієї частки, що є адекватною компенсацією.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що за встановлених обставин спірних правовідносин, які склалися між сторонами, наявні усі складові, передбачені ст. 365 ЦК України, які дають належні та достатні підстави припинити право відповідача на його 1/10 частку квартири з виплатою відповідної грошової компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у нерухомому майні.

У ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 4199,51 грн

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані представником Боднар Альоною Миколаївною , - задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 січня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на частку у нерухомому майні - задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію за припинення його права власності на 1/10 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 - у розмірі 167 951 (сто шістдесят сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна) грн. 31 коп., за рахунок коштів, що знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України у місті Києві (квитанція № 0.0..1 від 11 січня 2023 року).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку квартири, загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 4199 грн. 51 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г. М.

Рейнарт І. М.