ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2216/25 Справа № 213/3280/24 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 213/3280/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кривенко Ірина Михайлівна, на рішення Інгулецького районного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Мазуренком В.В. у місті Кривому РозіДніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради міста Кривий Ріг як орган опіки та піклування, військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , військова частина НОМЕР_3 , Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з відповідачем мають спільну дитину, шлюб розірвано. Позивач з 14 березня 2022 року був мобілізований, та його син ОСОБА_3 залишився мешкати з відповідачкою. 29 березня 2022 року відповідач була також мобілізована. ОСОБА_3 залишився проживати з бабусею.

Протягом проходження військової служби позивач підтримував зв`язок із сином, допомагав матеріально, цікавився навчанням та дозвіллям дитини. Згодом позивачу повідомили, що син без контролю, спілкується з підозрілими дорослими хлопцями та пізно повертається додому, бабуся через похилий вік не має можливості повноцінно виховувати дитину.

Крім того, 26 серпня 2023 року ОСОБА_4 побили, у зв`язку з чим він перебував на стаціонарному лікуванні з 26 серпня 2023 року по 29 серпня 2023 року.

Позивач звертався до відповідача, щоб вона звільнилась з військової служби, але вона пояснила що у неї відсутні підстави для звільнення, та вона не може покинути військову частину в такий складний для країни час.

Позивач звернувся до керівництва військової частини, та його перевели у військову частину у АДРЕСА_1 , та з грудня 2023 року позивач повністю займався вихованням та утриманням неповнолітнього сина. Вони разом проводять час, позивач допомагає дитині з навчанням, спілкується з вчителями, записав дитину до репетиторів, дитина відвідує спортивні заняття, розважальні заходи.

Позивач вказує, що відповідач не проживає з дитиною, у вихованні сина участі не приймає, не утримує дитину.

26 квітня 2024 року позивач звернувся до керівництва військової частини з проханням звільнити з військової служби у запас, оскільки самостійно виховує дитину, але отримав відмову, вказівку що не надано рішення суду про встановлення факту самостійного виховання, встановлення місця проживання дитини.

На підставі наведеного вище позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання сина.

Рішенням Інгулецького районного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кривенко І.М., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, оскільки у вказаній постанові суд касаційної інстанції констатував лише факт, що заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, а може вирішуватись в межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Апелянт зазначає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Підставою для позбавлення батьківських прав матері може бути лише винна поведінка. Однак відповідачка ОСОБА_2 , тобто мати дитини з 29 березня 2022 року мобілізована у Збройні Сили України та проходить військову службу у в/ч НОМЕР_3 . Таким чином з вище наведених доказів слідує, що відповідачка ОСОБА_2 не нехтує своїми батьківськими права відносно сина ОСОБА_5 , в її діях відсутня винна поведінка щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків. Тоді, як з певних поважних причин (несення військової служби та територіальне знаходження через це в іншому регіоні) не займається вихованням та утриманням дитини.

Також зазначає, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення, не було взято до уваги той факт, що обоє батьків дитини - ОСОБА_4 (шлюб між якими розірвано з 2018 року) є діючими військовослужбовцями та несуть службу у Збройних Силах України. Також не було взято до уваги, що дитина сторін ОСОБА_3 , фактично залишився без виховання батьків, оскільки як батько так і мати мобілізовані та проходять військову службу у Збройних силах України. З грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 одноособово займається вихованням та утриманням сина. Відтак, рішення суду про задоволення позову це те рішення, яке відповідало б інтересам та захисту прав дитини. Крім того, судом не враховано, що відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмові пояснення, які фактично відповідають змісту заяви про визнання позовних вимог, а також визнала і обставини, які викладені у самій позовній заяві, підтвердивши те, що з 2023 року позивач ОСОБА_1 дійсно одноособово займається вихованням та утриманням їх сина - ОСОБА_5 . З урахуванням інтересів спільного сина, просила суд, задовольнити заяву.

Апелянт вказує на те, що про те, що син ОСОБА_5 фактично мешкає з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджується Актом з місця проживання від 13 березня 2024 року, складеним за свідченнями сусідів, підписи яких посвідчені майстром дільниці №3 та інженером ТОВ «СітіСервіс - КР», Протоколом засідання комісії Органу опіки та піклування в особі виконкому Інгулецької районної ради № 19 від 15 жовтня 2024 року та поясненнями свідків, а саме класного керівника дитини ОСОБА_6 , сусідами ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також поясненнями, які надав сам малолітній ОСОБА_9 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити позовні вимоги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено судом та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його батьками є сторони по справі.

13 липня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.14). Станом на 09 жовтня 2024 року сторони по справі не перебувають у шлюбі (відповідь Міністерства юстиції Криворізький ВДРАЦС).

ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.8).

ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 14 березня 2022 року (а.с.15).

ОСОБА_2 проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 з 29 березня 2022 року (а.с.16), з 18 червня 2024 року по теперішній час у в/ч НОМЕР_3 (а.с.55).

ОСОБА_9 з 26 серпня 2023 року по 29 серпня 2023 року перебував на лікуванні через ЗЧМТ, струс головного мозку (а.с.17).

ОСОБА_9 навчається у 6 класі КЛ №115, мати дитини ОСОБА_2 з сім`єю не проживає, участі у вихованні сина не приймає, батьківські збори не відвідує. Дитина проживає з позивачем з грудня 2023 року, який і займається вихованням дитини. В період з лютого 2022 року по грудень 2023 року ОСОБА_3 перебував з бабусями, в цей час якісний показник навчання у дитини знизився. (а.с.18,22).

За адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , 2011 року народження. (а.с.19).

Відповідно до Акту від 13 березня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_9 дійсно мешкають за адресою реєстрації АДРЕСА_2 (а.с.20)

Відповідно до Довідки Виконкому Інгулецької районної у місті ради від 22 березня 2024 року у ОСОБА_1 , станом на 22 березня 2024 року дійсно знаходиться на утриманні дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мають задеклароване місце проживання та фактично проживають АДРЕСА_2 (а.с.21)

Відповідно до нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 від 09 грудня 2023 року вона стверджує, що в шлюбі на момент написання заяви не перебуває (а.с.23).

Позивач звертався до керівництва військової частини щодо звільнення з військової служби у запас через сімейні обставини, оскільки військовослужбовець самостійно виховує дитину до 18 років (а.с.24), на що отримав відмову (а.с.25).

Відповідно до Витягу з протоколу № 19 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Інгулецької районної у місті ради від 15 жовтня 2024 року, вирішили взятии до уваги що було підготовлено довідку «про те, що дитина знаходиться на утриманні одного з батьків або опікуна» відповідно до якої малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться на утриманні одного з батьків, а сааме ОСОБА_1 . Вважати, що на час перебування матері дитини ОСОБА_2 , у лавах ЗСУ, вихованням малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно займається батько ОСОБА_1 . Вважати, що обставини, викладені у позовній заяві ОСОБА_1 можуть свідчити, що наявність підстав для розгляду питання про позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 , а сааме, в діях матері наявна її вина поведінка та бездіяльність, оскільки вона не бажає займатись вихованням та утриманням сина ОСОБА_9 , тобто вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст 164 СК України). (а.с.85-86)

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо позбавлення батьківських прав, тощо.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини, який йому потрібний з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника як батька.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи

перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.14). Станом на 09 жовтня 2024 року сторони по справі не перебувають у шлюбі (відповідь Міністерства юстиції Криворізький ВДРАЦС).

ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.8).

ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 14 березня 2022 року (а.с.15).

ОСОБА_2 проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 з 29 березня 2022 року (а.с.16), з 18 червня 2024 року по теперішній час у в/ч НОМЕР_3 (а.с.55).

ОСОБА_9 з 26 серпня 2023 року по 29 серпня 2023 року перебував на лікуванні через ЗЧМТ, струс головного мозку (а.с.17).

ОСОБА_9 навчається у 6 класі КЛ №115, мати дитини ОСОБА_2 з сім`єю не проживає, участі у вихованні сина не приймає, батьківські збори не відвідує. Дитина проживає з позивачем з грудня 2023 року, який і займається вихованням дитини. В період з лютого 2022 року по грудень 2023 року ОСОБА_3 перебував з бабусями, в цей час якісний показник навчання у дитини знизився. (а.с.18,22).

За адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , 2011 року народження. (а.с.19).

Відповідно до Акту від 13 березня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_9 дійсно мешкають за адресою реєстрації АДРЕСА_2 (а.с.20)

Відповідно до Довідки Виконкому Інгулецької районної у місті ради від 22 березня 2024 року у ОСОБА_1 , станом на 22 березня 2024 року дійсно знаходиться на утриманні дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мають задеклароване місце проживання та фактично проживають АДРЕСА_2 (а.с.21)

Відповідно до нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 від 09 грудня 2023 року вона стверджує, що в шлюбі на момент написання заяви не перебуває (а.с.23).

Позивач звертався до керівництва військової частини щодо звільнення з військової служби у запас через сімейні обставини, оскільки військовослужбовець самостійно виховує дитину до 18 років (а.с.24), на що отримав відмову (а.с.25).

Відповідно до Витягу з протоколу № 19 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Інгулецької районної у місті ради від 15 жовтня 2024 року, вирішили взятии до уваги що було підготовлено довідку «про те, що дитина знаходиться на утриманні одного з батьків або опікуна» відповідно до якої малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться на утриманні одного з батьків, а сааме ОСОБА_1 . Вважати, що на час перебування матері дитини ОСОБА_2 , у лавах ЗСУ, вихованням малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно займається батько ОСОБА_1 . Вважати, що обставини, викладені у позовній заяві ОСОБА_1 можуть свідчити, що наявність підстав для розгляду питання про позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 , а сааме, в діях матері наявна її вина поведінка та бездіяльність, оскільки вона не бажає займатись вихованням та утриманням сина ОСОБА_9 , тобто вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст 164 СК України). (а.с.85-86)

У справі, що переглядається позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення найкращих інтересів дитини у зв`язку з тим, що обоє батьків дитини - ОСОБА_4 (шлюб між якими розірвано з 2018 року) є діючими військовослужбовцями та несуть службу у Збройних Силах України у зв`язку з чим син сторін у справі фактично залишився без виховання батьків. Також позивач посилався на те, що мати дитини з 29 березня 2022 року мобілізована у Збройні Сили України та проходить наразі військову службу у в/ч НОМЕР_3 , отже відповідачка ОСОБА_2 не нехтує своїми батьківськими права відносно сина ОСОБА_5 , в її діях відсутня винна поведінка щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу на обставини, які підтверджують проживання дитини разом з батьком та її виховання батьком, оскільки мати дитини з 29 березня 2022 року та наразі з мобілізована у Збройні Сили України та проходить наразі військову службу у в/ч НОМЕР_3 .

При цьому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, оскільки у вказаній постанові суд касаційної інстанції констатував лише факт, що заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, а може вирішуватись в межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначено, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Також зазначено, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Таким чином, суд першої інстанції, посилаючись на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, дійшов помилкового висновку про те, позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо позбавлення батьківських прав, тощо.

Колегія суддів вважає, що факт проживання неповнолітнього сина разом із батьком підтверджується в рамках розгляду цієї справи Актом з місця проживання від 13 березня 2024 року, складеним за свідченнями сусідів, підписи яких посвідчені майстром дільниці №3 та інженером ТОВ «СітіСервіс - КР», Протоколом засідання комісії Органу опіки та піклування в особі виконкому Інгулецької районної ради № 19 від 15 жовтня 2024 року та поясненнями свідків, а саме класного керівника дитини ОСОБА_6 , сусідами ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також поясненнями, які надав сам малолітній ОСОБА_9 .

Також матеріли справи містять докази того, що мати дитини не проживає разом із ними та не приймає участь у житті та вихованні дитини (довідки з навчального закладу), крім того, відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмові пояснення, які фактично відповідають змісту заяви про визнання позовних вимог, а також визнала і обставини, які викладені у самій позовній заяві, підтвердивши те, що з 2023 року позивач ОСОБА_1 дійсно одноособово займається вихованням та утриманням їх сина - ОСОБА_5 . З урахуванням інтересів спільного сина, просила суд, задовольнити заяву

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами доведено факт самостійного виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на що суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на те, що відповідачем було доведено факт самостійного виховання сина без участі матері, суд апеляційної інстанції вважає наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кривенко Ірина Михайлівна, задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради м. Кривий Ріг як Орган опіки та піклування, військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , військова частина НОМЕР_3 , Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення -задовольнити.

Встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: