Номер провадження 2/754/2496/25
Справа №754/846/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2025 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Зотько Т.А.,

за участю секретаря судових засідань Юхименко А.Є.,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, яка діє в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Орган опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1 , про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що - 10.01.2025 на обліку Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації перебуває малолітня дитина ОСОБА_2 , як такий, що опинився в складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері відповідачки у справі від виконання своїх батьківських обов`язків. Спеціалістами Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністраціїспільно з іншими уповноваженими особами було проведено оцінку рівня безпеки дитини та у зв`язку з загрозою життю та здоров`ю малолітнього було прийнято рішення про негайне відібрання дитини і 09.01.2025 було позивачем прийнято відповідне розпорядження за №12. Оскільки є суттєві порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_2 з боку його матері ОСОБА_1 , а дитина в силу свого віку, на даний час неспроможна самостійно захищати свої права, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20 січня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання по названій справі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 05.05.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що вона любить свого сина, однак сама опинилась у скрутному матеріальному становищі, фактично позбавлена була житла і їй ніде було з дитиною жити. На даний час вона працює, вирішує своє житлове питання та через деякий час зможе забрати дитину, а тому просила суд надати їй можливість через деяких час повернути сина собі.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачка є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/з №1871) (а.с.8)

Згідно з ч. 1 ст. 135 України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по-батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до інформації наданої Управлінням державної реєстрації актів цивільного стану, в актовому записі про народження № 1871 від 17.12.2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.9).

Згідно з копією витягу з наказу №3-с від 10.01.2025, було поставлено на обоік дитину, яка опинилась в складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері від виконання своїх батьківських обов`язків(а.с.7).

Як вбачається з копії Акту проведення оцінки рівня безпеки дитини, спеціалістами Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністраціїспільно з іншими уповноваженими особами було проведено оцінку рівня безпеки дитини та у зв`язку з загрозою життю та здоров`ю малолітнього було прийнято рішення про негайне відібрання дитини (а.с.12-16).

Окрім того згідно копії акту обстеження умов проживання дитини від 09.01.2025 спеціалістом Служби у справах дітей спільно з фахівцем соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та інспектором Сектору ювенальної превенції Деснянського УП ГУ НП України в м. Києві було здійснено обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї. Відповідно до акту умови для виховання та розвитку дитини, неналежні (а.с.17)

09.01.2025 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, на якому було прийнято одноголосне рішення про негайне відібрання малолітньої дитини, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері дитини, без позбавлення її батьківських прав, про що видано розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від «Про негайне відібрання дитини у матері» за № 12 (а.с. 18).

Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з вимогами ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування..

За змістом ч. 2 ст. 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої.

Частиною 2 ст. 155 СК визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків.

Ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначає, що держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Як передбачено статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

За приписами ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків, або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або органові опіки та піклування.

Так, відповідно до п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України суд може постановити таке рішення у випадку, якщо мати, батько ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Як зазначається у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням («Савіни проти України», № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважив, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К.А. проти Фінляндії» (K.A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61) (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що відповідачка нехтує своїми батьківськими обов`язками, щодо виховання малолітньої дитини, у судовому порядку надано достатньо доказів на підтвердження негативного впливу матері на розвиток та здоров`я малолітньої дитини, а відтак суд дійшов висновку, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 1 211,20 грн. підлягає стягненню з відповідачки на користь держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 13, 77-83, 89, 95, 133, 141, 259, 263-265, 268, 280, 353-355 ЦПК України, ст.ст. 150, 152, 155, 170, Сімейного кодексу України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, який діє в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - задовольнити.

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_1 без позбавлення її батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивача: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, адреса місцезнаходження: м. Київ, просп. Червоної Калини, 29, Код .

Дані відповідачки: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлено 02.07.2025.

Суддя: Т.А.Зотько