печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Андрієнко І.І.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач, ОСОБА_4 ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 1 010 000,00 грн., та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він передав відповідачу грошові кошти у сумі 1 010 000,00 грн. у безготівковому порядку, що підтверджується платіжною інструкцією № 99 від 22.03.2022 року про перерахування коштів з рахунку позивача на рахунок відповідача. Строк повернення позики сторони погодили до 31.12.2023 року. Проте, у визначений термін відповідач кошти не повернув, чим порушив досягнуту домовленість.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами про повернення боргу, однак відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. За таких обставин, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2024 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

На виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом було зроблено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2024 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

31.10.2024 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.11.2024 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, та підготовче засідання у справі призначено на 14.01.2025 року.

26.11.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній заперечував проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що зобов`язальних правовідносин між позивачем та відповідачем не існує, оскільки доказів на обґрунтування своїх вимог позивачем надано не було, крім того у матеріалах справи відсутній договір позики та умови такого договору. Натомість надана позивачем платіжна інструкція не є доказом укладення між сторонами договору позики, а є доказом перерахування позивачем коштів на банківський рахунок та не може свідчити про виникнення між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. Вказував, що у березні 2023 року позивач отримував від нього позику в розмірі 1 010 000,00 грн., тому перерахуванням зазначених коштів на його рахунок, позивач повернув відповідачу раніше одержану ним позику. Разом з тим, відповідач заперечував про отримання листа про повернення позики від позивача.

14.01.2025 року справу знято зі складу у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному та підготовче засідання призначено на 05.03.2025 року.

05.03.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Сови В.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій остання позовні вимоги підтримувала та не заперечувала проти закриття підготовчого провадження.

05.03.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Костюченка П.О. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій останній не заперечував проти закриття підготовчого провадження, просив призначити справу до розгляду по суті.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 28.04.2025 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що 22.03.2022 року ОСОБА_3 було перераховано на банківський рахунок ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1 010 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 99 від 22.03.2022 року (а.с. 9).

В порядку досудового врегулювання спору 26.06.2024 року позивач направив на адресу відповідача лист в якому повідомляв про необхідність повернення позики у сумі 1 010 000,00 грн. (а.с. 10).

Однак, відповідач ніяким чином не відреагував, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Як визначено у ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як визначено у ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як визначено у ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України.

Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статтей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статтей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-99цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, предметом доказування є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є договір або боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів.

ОСОБА_3 як на доказ підтвердження передання відповідачу спірної суми позики посилається на платіжну інструкцію про перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, проте, позивач не довів наявність зобов`язальних правовідносин між ним та відповідачем, доказів на обґрунтування своїх вимог позивачем не надано, у матеріалах справи відсутній договір позики або розписка, з яких було б можливо встановити факт укладення між сторонами договору позики та умови такого договору.

Надана позивачем платіжна інструкція не є доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки вона є доказом перерахування позивачем коштів на банківський рахунок та не може свідчити про виникнення між сторонами боргових правовідносин, які виникають з договору позики.

Так, у Постанові від 09 серпня 2023 року по справі № 755/16831/19 Верховний суд у складі Касаційного цивільного суду зазначив: «Вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та на умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти».

Проте, у наданій позивачем платіжній інструкції відсутня навіть вказівка на договір позики чи перерахування коштів у якості позики у призначенні платежу.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд відмовляє в задоволені позову, правові підстави для розподілу судових витрат відсутні. Відповідач належних ьта допустимих доказів на підтвердження понесення судових витрат не надав.

Враховуюче викладене, керуючись ст. ст. 11, 207, 509, 625-629, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 354-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 12.05.2025 року.

Суддя І.В. Григоренко