ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Верховного Суду у Касаційному цивільному суді
Гудими Д. А. та Крата В. І.
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. 23 листопада 2023 року ОСОБА_1 (далі - батько) звернувся з позовом до ОСОБА_2 (далі - мати), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - син), із батьком.
2. 1 січня 2024 року мати подала зустрічний позов до батька, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визначення місця проживання сина з матір`ю.
3. 16 липня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалив рішення, згідно з яким первісний позов задовольнив (визначив місце проживання сина з батьком за його місцем проживання), а у задоволенні зустрічного - відмовив.Суд першої інстанції вислухав думку дитини, врахував обставини справи та виснував, що визначення місця проживання сина з батьком «буде сприяти психоемоційному розвитку» дитини «в спокійній та сприятливій для розвитку обстановці».
4. 30 липня 2024 року цей суд ухвалив додаткове рішення про стягнення з матері на користь батька витрат на професійну правничу допомогу.
5. 17 вересня 2024 року Волинський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду залишив без змін. Мотивував так:
- визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку;
- мати не надала доказів того, що батько чинить будь-які перешкоди у її спілкуванні та побаченні з сином, а також у його вихованні;
- син на судовому засіданні виявив бажання проживати з батьком. Доказів того, що він це зробив під тиском, мати не надала;
- син із жовтня 2023 року проживає разом із батьком;
- суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання сина з матір`ю буде мати позитивніший вплив на нього, ніж залишення його проживати з батьком;
- мати не довела, що проживання сина з батьком буде суперечити якнайкращому забезпеченню інтересів дитини;
- доводи апеляційної скарги про те, що батько самовільно забрав сина проживати до себе, спростовують, зокрема, матеріали перевірки Луцького районного управління поліції Головного управління поліції у Волинській області з приводу звернення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - донька), відповідно до яких за місцем проживання матері між неповнолітнім сином і його рідною сестрою виник конфлікт, в результаті якого батько з метою уникнення конфліктних ситуацій забрав сина за його згодою до себе;
- «скасування рішення суду першої інстанції про визначення місця проживання дитини з батьком, з яким вона проживає тривалий період часу, може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, а тому не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері».
6. Суддя апеляційного суду С. І. Киця висловила щодо постанови апеляційного суду окрему думку. Мотивувала так:
- не було підстав для задоволення первісного позову про визначення місця проживання сина з батьком, оскільки таке рішення ґрунтується виключно на думці сина, яка не відповідає його найкращим інтересам;
- до подання батьком первісного позову мати не ініціювала визначення місця проживання сина з нею, хоча саме з нею він проживав після розірвання сторонами спору шлюбу 3 квітня 2017 року, а з батька стягували аліменти на підставі рішення суду;
- немає відомостей про те, що мати перешкоджала чи вчиняла будь-які дії, які б засвідчували заперечення проти відносин сина з батьком. Так само немає відомостей про протиправну поведінку матері щодо сина;
- відсутні дані про те, що батько зазнав обмежень зі сторони матері у спілкуванні з дитиною, або що він звернувся до суду з позовом про визначення порядку участі у вихованні, спілкуванні з сином;
- тривале проживання сина разом із матір`ю мало вплив на формування у нього сталого середовища, найбільш комфортного та сприятливого для повноцінного розвитку. А за час проживання з батьком син уникає спілкування з матір`ю та сестрою;
- змінивши місце проживання сина без згоди матері та не повернувши їй сина, з яким вона на той час проживала, позивач позбавив цю його дитину належної опіки та виховання з боку матері, порушив їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини;
- пояснення сина під час судового засідання суду першої інстанції про те, що батько не забороняє спілкуватися із сестрою та бабусею, необхідно було оцінювати у зв`язку з поясненнями сина для органу опіки та піклування (зафіксовані у висновку від 4 квітня 2024 року), в яких він сказав, що з матір`ю спілкуватися не хоче, так само, як і батько не бажає, аби він спілкувався з нею;
- суд першої інстанції передчасно виснував про визначення місця проживання сина разом із батьком, обґрунтовуючи рішення головно думкою дитини;
- зміна місця проживання сина виключно через конфлікти з матір`ю щодо навчання (про це зазначили позивач і син на судовому засіданні в суді першої інстанції) не є достатнім обґрунтуванням, бо виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку її природних здібностей, є обов`язком, який покладається на батьків;
- на день проголошення вступної та резолютивної частин рішення суду першої інстанції вік сина становив повні 13 років 11 місяців і 18 днів. Із урахуванням положень частин 2 і 3 статті 29 ЦК України, а також частини 160 СК України визначення місця проживання дитини такого віку рішенням суду, яке набере законної сили після досягнення нею 14-річного віку, не можна вважати таким, що відповідає завданню цивільного судочинства, оскільки не зумовить будь-які юридичні наслідки ані для батьків, ані для їхнього сина, який із 14 років самостійно обиратиме місце свого проживання;
- на вказану ситуацію звернула увагу Служба у справах дітей Луцької міської ради, яка у висновку № 116 від 4 квітня 2024 року вважала недоцільним визначення місця проживання сина з одним із батьків, бо він досягне 14-річного віку через 4 місяці та матиме право вільно обирати місце проживання;
- втручання суду у право сина з досягненням 14-річного віку обирати місце свого проживання не можна вважати правомірним і виправданим, бо таке втручання не переслідує легітимну мету та порушує справедливу рівновагу між правом дитини обирати місце свого проживання самостійно з досягненням 14-річного віку й інтересами батьків у визначенні місця проживання дитини із кожним із них відповідно.
7. 18 квітня 2025 рокуВерховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, згідно з якою касаційну скаргу матері залишив без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2024 року, додаткове рішення цього суду від 30 липня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року - без змін. Обґрунтував, зокрема, так:
- суди з`ясували думку сина «системно, у взаємозв`язку із фактичними обставинами справи і правильно врахували, що він виявив бажання проживати саме з батьком»;
- суди не встановили обставини, які б давали підстави не врахувати думку сина та виснувати, що визначення місця його проживання з матір`ю матиме позитивніший вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із батьком, «у звичному для нього середовищі»;
- «суди оцінили наявність конфлікту між матір`ю та дитиною і вплив його на стан дитини»;
- апеляційний суд правильно вказав, що «скасування рішення суду першої інстанції про визначення місця проживання дитини з батьком, з яким вона проживає тривалий період часу, може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, а тому не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері»;
- за обставин цієї справи висновки судів про визначення місця проживання сина разом із батьком всупереч висновку органу опіки та піклування не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування;
- у суду першої інстанції не було підстав відмовити в позові з огляду на те, що сину незабаром виповниться 14 років;
- твердження матері про те, що батько самовільно відібрав дитину, є безпідставними. Апеляційний суд правильно врахував, що за матеріалами перевірки Луцького районного управління поліції Головного управління поліції у Волинській області за місцем проживання матері між сином і донькою виник конфлікт, в результаті якого батько «з метою уникнення конфліктних ситуацій» забрав сина за його згодою до себе;
- «суди провели поглиблений аналіз усієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема емоційного та психологічного характеру, і здійснили збалансовану та обґрунтовану оцінку інтересів кожної особи, постійно піклуючись про те, щоб рішення було найкращим для дитини».
ІІ. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
8. Із таким вирішенням цієї справи не погоджуємося. Підтримуємо аргументи стосовно відсутності підстав для задоволення первісного позову, які в окремій думці висловила суддя апеляційного суду С. І. Киця.
9. За змістом висновків Верховного Суду, який погодився із судами попередніх інстанцій, складається враження, що найкращі інтереси неповнолітнього сина фактично визначив він сам. Мати та сестра конфліктували з ним з приводу його небажання навчатися, а з батьком у сина такі конфлікти не виникали, і батько забрав його проживати до себе «з метою уникнення конфліктних ситуацій». Причому за матеріалами справи така зміна місця проживання сина не вплинула позитивно на його навчання (загальна успішність за даними ліцею, в якому він навчався, «в основному на низькому та середньому рівнях» (т. 1, а. с. 28)).
10. Переконані, що суди не можуть вважати найкращими інтересами дитини, яка навчається, її небажання вчитися, якому потурає один із батьків, нібито дбаючи про уникнення сімейних конфліктів. Бажання дитини уникнути таких конфліктів недостатньо для того, щоб визначати місце її проживання із тим із батьків, хто не спонукає до навчання.
11. Сумнівним є висновок апеляційного суду, з яким погодився Верховний Суд, про те, що «скасування рішення суду першої інстанції про визначення місця проживання дитини з батьком, з яким вона проживає тривалий період часу, може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, а тому не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері». По-перше, «зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері» не є проживанням в умовах, вільних від обов`язків, зокрема від обов`язку здобуття середньої освіти на належному рівні. По-друге, апеляційний суд не міг не усвідомлювати, що на момент формулювання такого висновку сину вже виповнилося 14 років, і подальше його проживання з батьком не буде наслідком набрання 17 вересня 2024 року законної сили рішенням суду першої інстанції. Інакше кажучи, протилежне рішення до того, що ухвалив суд першої інстанції, не могло б зумовити негативні наслідки для сина, який би не бажав проживати із матір`ю та сестрою.
12. Також достатньо дивним є висновок про те, що проживання сина разом із батьком є проживанням «у звичному для нього середовищі». Від народження ІНФОРМАЦІЯ_3 до жовтня 2023 року син проживав спільно із матір`ю та сестрою, причому з 2017 року - без батька. І лише у жовтні 2023 року батько забрав сина до себе, змінивши власне «звичне середовище» останнього. Тому у Верховного Суду не було підстав вважати таким середовищем те, в якому син проживав із жовтня 2023 року до дня ухвалення постанови цього суду 18 квітня 2025 року, тобто приблизно 1,5 роки.
13. Зрештою, рішення судів фактично про роздільне проживання рідних брата та сестри, які жили разом упродовж майже 13,5 років, навряд чи за обставин цієї справи сприятимуть «психоемоційному розвитку» сина «в спокійній та сприятливій для розвитку обстановці».
14. З огляду на наведені аргументи вважаємо, що Верховний Суд не мав підстав для висновку про те, що «суди провели поглиблений аналіз усієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема емоційного та психологічного характеру, і здійснили збалансовану та обґрунтовану оцінку інтересів кожної особи, постійно піклуючись про те, щоб рішення було найкращим для дитини». На нашу думку, слід було скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Судді Д. А. Гудима