Справа № 523/3758/24
Провадження №4-с/523/8/25
У Х В А Л А

"23" липня 2025 р. м. Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дяченко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 міста Одеси, цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), стягувач: АТ «Імексбанк» про визнання протиправнимою бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

04.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на протиправні дії Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), стягувач: АТ «Імексбанк» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, якою просить:

1. Визнати поважними причини пропуску та поновити строк для подання скарги на протиправні дії Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити дії;

2. Визнати дії Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), які полягають у відмові зняти арешти з всього належного нерухомого майна ОСОБА_1 , протиправними;

3. Зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса):

- зняти арешт з майна ( невизначене майно, все нерухоме майно) ОСОБА_1 (РНОК1І11 НОМЕР_1 ), накладений на підставі постанови про арешт нерухомого майна, серія та номер В-6/ ВП № 27553305 від 13.07.2011 року;

- здійснити реєстраційні дії щодо припинення (виключення відомостей) обтяження номер запису 11380359 від 13.07.2011 року, накладеного в рамках виконавчого провадження № 27553305.

В обґрунтування скарги, заявник зазначає наступне: на примусовому виконанні Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 27553305, з примусового виконання виконавчого листа № 2-283/11 від 26.04.2011 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Імексбанк» грошової суми у розмірі 32 868,69 грн. В рамках виконавчого провадження № 27553305 винесено постанову про арешт майна ОСОБА_1 , серія та номер В-6/ ВП № 27553305 від 13.07.2011р., на підставі якої було зареєстровано обтяження №11380359. 28.12.2023р. представником ОСОБА_1 - адвокатом Білозор О.О. було подано до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) адвокатський запит, відповідно до якого адвокат просив надати інформацію щодо підстав накладення та чинності обтяження № 11380359 (реєстраційний номер обтяження) від 13.07.2011 року у вигляді арешту невизначеного майна, всього нерухомого майна ОСОБА_1 , а також просив надати матеріали виконавчого провадження для ознайомлення. 16.01.2024р. Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) надав відповідь № 2145 на адвокатський запит, з якого вбачається, що на примусовому виконанні Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження №27553305 за примусовим виконанням виконавчого листа Суворовського районного суду м. Одеси № 2-283/11 від 26.04.2011 року. Проте, відомості щодо виконання виконавчого провадження №27553305 у Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) відсутні. Крім того, визначено, що виконавче провадження № 27553305, в рамках якого накладено арешт на майно Заявника, знищені за терміном зберігання. 18.01.2024р. представником Заявника - адвокатом Білозор О.О. було подано до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву про зняття арешту. 08.02.2024р. адвокатом Білозор О.О. було отримано відповідь Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 7856 від 31.01.2024р. в якій зазначено, що законні підстави для зняття арешту з майна, належного на праві приватної власності ОСОБА_1 , відсутні. Заявник вважає, що відмова Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у знятті арешту, суперечить його правам, законним інтересам та законодавству в цілому.

Щодо поновлення строку для подання скарги на протиправні дії, то заявник зазначає про те, що про порушення свого права він дізнався 08.02.2024р., коли його представник адвокат Білозор О.О., отримала відповідь Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 31.01.2024р. № 7856. 16.02.2024р. адвокатом Білозор О.О. було подано до Одеського окружного адміністративного суду позовну заяву про визнання протиправними дій Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії. Позовні вимоги полягали у знятті арешту з майна ОСОБА_1 , накладений в рамках ВП № 27553305. Натомість, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.02.2024р. по справі № 420/5355/24 відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено, що дані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді. Заявник вважає, що наявність вищезазначених обставин дає підстави вважати, що строк на оскарження протиправних дій державної виконавчої служби був пропущений з поважних причин.

Ухвалою судді від 08 березня 2024 року прийнято скаргу до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено судове засідання.

26.03.2024 року на адресу суду від В.о. начальника Київського відділу ДВС у місті Одесі Дмитренко О.Ю. надійшов відзив на скаргу, яким він заперечував проти поданої скарги та заявлених у ній вимог, просив відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що перевіркою даних АСВП, у тому числі Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, встановлено, що в провадженні Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче проваджений № 27553305 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-283/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 26.04.2011, про стягнений з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Імексбанк» грошової суми у розмірі 32868,69 грн. Керуючись статтею 57 Закону № 606-ХІV, 13.07.2011 державним виконавцем відділу постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 . Арешт майна, що належить ОСОБА_1 , накладений 13.07.2011 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на ного відчуженій, накладений державним виконавцем на підставі у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України № 606-ХІУ, скасуванню не підлягає. Постанова про арешт майна боржника не оскаржена, її правомірність не є спірною. 21.12.2011 року державним виконавцем відділу , керуючись п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України № 606-ХІV, по вищезазначеному провадженню винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 року із змінами, який діяв на момент закінчення виконавчого провадження, не була передбачена можливість зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини 1 статті Закону України «Про виконавче провадженню (№ 606-ХІУ від 21.04.1999 із змінами).Таким чином, державний виконавець Першого Київського ВДВС ОМУІО при винесенні постановім про повернення виконавчого документа стягувану від 21.12.2011 року правомірно не вирішив питання про припинення чинності арешту майна боржника, оскільки чинність арешту в даному випадку не припиняється. Загальний порядок зняття виконавцем арешту з майна (коштів) боржника або його частини був наведений у статті 60 Закону № 606 XIV, але у ньому відсутня така підстава для зняття арешту, як повернення виконавчого документа стягувачу.Окремий перелік підстав для зняття арешту був наведений також у частині 1 статті 50 Закону № 606 XIV, але повернення виконавчого документа стягувану також відсутнє у цьому переліку. Статтею 50 Закону № 606 - XIV не була передбачена можливість зняття арешту у разі повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону № 606 - XIV.У разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону № 606 - XIV, виконавче провадження не є закінченим. При ньому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувану.Таким чином Закон № 606 - XIV, який діяв на момент повернення виконавчого документа стягувану, не передбачав обов`язку державного виконавця зняти арешт у разі повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону № 606 - XIV, а жодна з наведених у Законі підстав для скасування виконавцем раніше накладеного арешту не мала місце. Аналогічні норми містяться і у чинному Законі України «Про виконавче провадження» (№ 1404- VIII від 02.06.2016). Загальний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини наведений у ч. 4 ст. 59 Закону № 1404 - VIII. Але і у ньому відсутня така підстава для зняття арешту, як повернення виконавчого документа стягувачу. Скаржником ОСОБА_1 на підтвердження виконання покладених на нього зобов`язань виконавчим листом № 2-283/11 не надано жодних належних доказів.Також до скарги не додано жодного належного доказу, який підтверджує, що виконавчий лист № 2-283/11 було визнано таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, стягувач не позбавлений права на подальше звернений до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлений відповідного виконавчого листа до виконання.

11.06.2025 року представник Київського відділу ДВС у місті Одесі надав суду клопотання про поновлення провадження у справі, в якому також просив суд врахувати по даній справі правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 14 травня 2025 року по справі № 2/1522/11652/11.

У судове засідання скаржник не з`явився, його представник адвокат Білозор О.О. надала до суду заяву, якою просила розглянути справу у їх із заявником відсутність, задовольнивши скаргу.

Представник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

Представник стягувача АТ «ІМЕКСБАНК» не забезпечив явку до судового засідання свого представника, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Згідно статті 450 ЦПК України скарга розглядається у двадцятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якого оскаржується; неявка за належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Згідно частини 1 статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Частиною 2 статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У даному випадку, боржник ОСОБА_1 просить суд визнати протиправними дії щодо відмови у знятті арешту, згідно відповіді Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 7856 від 31.01.2024р., та зобов`язати державну виконавчу службу зняти арешт з майна.

Представник скаржника адвокат Білозір О. просить суд поновити строки звернення до суду, оскільки отримавши відмову у знятті арешту, вона звернулась до адміністративного суду із позовною заявою. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 року по справі №421/5355/24 було відмовлено у відкритті провадження. Звернення до адміністративного суду стало причиною подання скарги із пропуском строку.

Разом із тим, суд зазначає, що відмова у знятті арешту з майна, не може розцінюватися як вчинення дії, суд вбачає у не вчиненні ВДВС відповідних дій, на заяву боржника, бездіяльність.

Суд виходить із того, що бездіяльність, на відміну від дії, має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду: від 22 грудня 2021 р. у справі № 760/19348/20, від 23 жовтня 2019 р. у справі № 127/2-2177/2005 та від 8 липня 2020 р. у справі № 589/6044/13.

З огляду на викладене, суд дійшов висновків що скарга подана ОСОБА_1 04.03.20204 року, у встановлені ч.1 ст. 449 ЦПК України строки.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського упрайвління юстиції перебувало виконавче провадження №27553305, з примусового виконання виконавчого листа № 2-283/11 від 26.04.2011 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Імексбанк» грошової суми у розмірі 32 868,69 грн.

В рамках виконавчого провадження № 27553305 винесено постанову про арешт майна ОСОБА_1 , серія та номер В-6/ ВП № 27553305 від 13.07.2011р., на підставі якої було зареєстровано обтяження № 11380359.

28.12.2023р. представником ОСОБА_1 - адвокатом Білозор О.О. було подано до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) адвокатський запит, відповідно до якого адвокат просив надати інформацію щодо підстав накладення та чинності обтяження № 11380359 (реєстраційний номер обтяження) від 13.07.2011 року у вигляді арешту невизначеного майна, всього нерухомого майна ОСОБА_1 , а також просив надати матеріали виконавчого провадження для ознайомлення.

Листом від 16.01.2024р. Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) надав відповідь № 2145 на адвокатський запит, з якого вбачається, що на примусовому виконанні Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження №27553305 за примусовим виконанням виконавчого листа Суворовського районного суду м. Одеси № 2-283/11 від 26.04.2011 року. Проте, відомості щодо виконання виконавчого провадження №27553305 у Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) відсутні. Крім того, визначено, що виконавче провадження № 27553305, в рамках якого накладено арешт на майно Заявника, знищені за терміном зберігання.

18.01.2024р. представником Заявника - адвокатом Білозор О.О. було подано до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву про зняття арешту, в якій він просив, зокрема:

- Зняти арешт з майна (невизначене майно, все нерухоме майно) ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , (реєстраційний номер обтяження 11380359 від 13.07.2011р.), накладений в рамках виконавчого провадження № 27553305 на підставі постанови про арешт нерухомого майна від 13.07.2011 року.

- Вилучити запис про накладення обтяження на невизначене майно, все нерухоме майно ОСОБА_1 , реєстраційний № 11380359 від 13.07.2011 року з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповіддю Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 7856 від 31.01.2024р., адвокату Білозор О.О. було повідомлено, що законні підстави для зняття арешту з майна, належного на праві приватної власності ОСОБА_1 , відсутні.

Згідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень, вбачається, що станом на 01.03.2024 року, інформація щодо стягнення з Заявника на користь ПАТ «Імексбанк» або його правонаступника заборгованості на підставі виконавчого листа № 2-283/11 від 26.04.2011 року відсутня. Відсутня і інформація щодо повторного звернення стягувача із виконавчим листом.

Повернення виконавчого документа стягувачу відбулось, згідно постанови державного виконавця від 21.12.2011, на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону №606-XIV.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу був передбачений ст. 47 Закону № 606-XIV.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону № 606- XIV).

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Закону № 606-XIV у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Подібна норма міститься у ч.5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до частини третьої ст. 37 Закону України «Про виконавче провдаження» № 1404-VIII, арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 вказано, що «відмовляючи у скарзі ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим. При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 зазначено, що «зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) вказано, що:

«законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)».

Касаційний суд у постанові від 09.07.2025 року по справі № 636/3930/23 звернув увагу, що Законом № 1662-IX від 15 липня 2021року, що набрав чинності 05 серпня 2021 року, статтю 40 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено частиною четвертою, згідно із якою у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Зазначеною нормою передбачений єдиний випадок, коли виконавець може зняти арешти з майна боржника, виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, скасувати інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, без відновлення виконавчого провадження (повторного прийняття виконавчого документу до виконання), і такий випадок пов`язаний лише з укладенням відповідної угоди про врегулювання спору (мирової угоди) між іноземним суб`єктом та державою Україна.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено загальний висновок, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21 зроблено висновок, що «суди попередніх інстанцій встановили, що виконавчий лист від 05 липня 2016 року у справі № 2-378/11 був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, однак виконавча служба відмовляється зняти арешт з майна боржника, накладений з метою виконання цього виконавчого документа. З огляду на встановлені обставини суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання неправомірною бездіяльності виконавчої служби та необхідність зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2. Установивши, що виконавчий лист, задля виконання якого накладений арешт на майно боржника, визнано таким, що не підлягає виконанню, і боржник звертався із заявою про зняття цього арешту, уповноважена особа відділу ДВС МЮУ відповідно до вимог частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, мала б винести постанову про скасування заходів примусового виконання у вигляді арешту майна боржника. Безпідставними є аргументи касаційної скарги про те, що для скасування накладеного на майно боржника арешту необхідним є відновлення відповідного виконавчого провадження, оскільки у цій правовій ситуації відмова зняти арешт з майна боржника унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна. Враховуючи те, що виконавчий лист від 05 липня 2016 року, на виконання якого накладений арешт на майно боржника, визнаний таким, що не підлягає виконанню, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність у необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном. Верховний Суд також звертає увагу, що ОСОБА_1, який був боржником у виконавчому провадженні, позбавлений іншого способу захисту свого права на мирне володіння майном, аніж оскарження дій виконавця щодо незняття арешту із належного йому майна. При цьому Верховний Суд виходить із того, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Доводи касаційної скарги про те, що дії органу виконавчої служби в частині відмови зняти арешт з майна боржника за відсутності відкритого виконавчого провадження і визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідають вимогам законодавства є необґрунтованими, оскільки спростовуються висновками викладеними в оскаржуваній постанові».

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За даних обставин, у скарзі ОСОБА_1 не навів конкретних норм Закону України «Про виконавче провадження», які не були виконані державним виконавцем, та які зобов`язували би його зняти арешт з майна боржника, за обставин повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження; докази належного виконання рішення суду матеріали справи не містять; виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, визнано не було.

Тому, заявником не доведена протиправна бездіяльність Київського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

В свою чергу, суд не приймає доводи адвоката Білозор О.О., щодо відсутності майнових претензій у стягувача до ОСОБА_1 , оскільки він відсутній у Списку усіх позичальників ПАТ "ІМЕКСБАНК", які ще мають свої борги згідно з рішенням суду станом на 01.07.2020 року, на офіційному веб сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розділі: список боржників банку ПАТ "ІМЕКСБАНК".

Суд зазначає, що відсутність ОСОБА_1 у списку усіх позичальників ПАТ "ІМЕКСБАНК" на веб сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не свідчить про належне виконання боржником своїх зобов`язань.

За таких обставин, суду незрозуміло, чому ОСОБА_1 не звернувся до відповідного Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про отримання офіційної відповіді про відсутність у нього зобов`язань перед ПАТ "ІМЕКСБАНК", з примусового виконання виконавчого листа № 2-283/11 від 26.04.2011 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Імексбанк» грошової суми у розмірі 32 868,69 грн.

Статтями 124, 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відтак, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, за позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

Таким чином, суд прийшов до висновку що доводи скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відхиляються судом як такі, що позбавлені доказового та правового обґрунтування.

Керуючись ст.ст.5,12,13,18,76-81,89,211,258,263-265,354, 261, 441, 451 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), стягувач: АТ «Імексбанк» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 28.07.2025 року.

Суддя: К.О. Далеко