справа № 753/4776/25
провадження № 2/753/5761/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Начичко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до іноземної неурядової організації АКТЕД (АСТЕD) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації в Укрїні Філія АКТЕД (АСТЕD) про встановлення факту трудових відносин, зобов`язання здійснити виправлення запису у трудовій книжці, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2025 року звернувся до суду з позовом до іноземної неурядової організації АКТЕД (АСТЕD) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації в Укрїні Філія АКТЕД (АСТЕD) про встановлення факту трудових відносин, зобов`язання здійснити виправлення запису у трудовій книжці.

Позов вмотивований тим, що 03 січня 2023 року між ним та відповідачем укладено договір про надання послуг на строк до 31 березня 2023 року. Так, починаючи з січня 2023 року він працював в офісі відповідача у м.Львові на посаді старшого регіонального фахівця з аудиту, дотримуючись правил внутрішнього трудового розпорядку, тобто з 9.00 до 18.00 год. Йому було надано робоче місце, видано службовий телефон, ноутбук, створено робочу електронну адресу, якою він користувався під час виконання своїх службових обов`язків. За доручення керівництва в лютому 2023 року він направлявся у відрядження до м.Києва. Після прийняття на роботу на вимогу адміністрації він надав персоніфіковані дані для виконаня вимог з обліку військовозобов`язаних за місцем роботи. Наприкінці строку договору про надання послуг, а саме 29 березня 2023 року він пройшов оцінювання згідно з внутрішніми правилами відповідача, й 01 квітня 2023 року з ним було підписано трудову угоду.

Тобто, фактично угода про надання послуг (перші три місяці) була випробовувальним терміном для нового працівника.

Опис послуг визначений статтею 1 договору про надання послуг від 03 січня 2023 року є ідентичним обов`язкам, які уподальшому були покладені на нього посадовою інструкцією до трудового договору від 01 квітня 2023 року. Його працевлаштування розпочалося із вакансії, розміщеної відповідачем на сайті з працевлаштування, оголошення містило інформацію про посадові обов`язки, вимоги до кандидата тощо. Про співпрацю на підставі угоди цивільно-проавового характеру в ньому не йшлося. Під час конкурсного відбору на посаду він пройшов співбесіду з керівництвом і представником кадрової служби, виконував тестове завдання, надав працівникові кадрової служби копію паспорта, дипломів, дві фотографії, копю довідки про присвоєння ідентифікаційного коду, тобто документів для прийняття на роботу, що підтверджується листування електронною поштою.

31 грудня 2024 року його було звільнено наказом № 2024-12/07К у зв`язку із закінченням терміну дії трудового договору. В день звільнення йому було видано трудову книжку й після ознайомлення із записами, він звернув увагу, що не було зазначено періоду роботи з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року, що не відповідає фактичним обставинам.

В зазначений період він щомісячно отримував заробітну плату, розмір якої був пов`язаний із кількістю відпрацюваних пробочих днів і годин, а не з досягненням заздалегідь окресленого результату. Це підтверджується даними про нараховану заробітну плату за 2023 рік, які він отримував згідно інформації Пенсійного фонду Україени.

Статусу приватного підприємця чи само зайнятої особи він не має.

У зв`язку із чим просить: встановити факт існування трудових відносин між ним та відповідачем в період з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року, зобов`язати відповідача здійснити виправлення запису в трудовій книжці, а саме виправити дату прийому на роботу з 01 квітня 2023 року на 01 січня 2023 року.

В судовому засіданні представник позивача Ласточка В.В., діючий на підставі ордера адвоката про надання правової попомоги 04.06.2025 року, позовні вимоги підтримав із тих же підстав та просив їх задовольнити: встановити факт існування трудових відносин між ним та відповідачем в період з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року, зобов`язати відповідача здійснити виправлення запису в трудовій книжці, а саме виправити дату прийому на роботу з 01 квітня 2023 року на 01 січня 2023 року.

Представник відповідача Горяна Т.М., діюча на підставі ордера адвоката про надання правової попомоги 08.07.2025 року, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав необґрунтованості та недоведеності вимог. Вважаючи, що у період з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року між сторонами існували цивільно-правові (договірні), а не трудові відносини, відповідач не підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку відповідача, він сам організовува свою роботу, відповідачем не вновся запис до трудової книжки позивача та не видавався розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. Позивачу завчасно було відповідачем повідомлено (інформовано), що Філія знаходиться у пошуку саме надавача послуг на корткий (визначений) строк, що вважався розумним для виконання всіх поставлених завдач та досягнення результату, що цікавило Філію як отримувача послуг. Перелік документів, про які зазначає позивач, відповідає правилам співпраці на підставі усіх видів договорів, у тому числі, договорів цивільно-правового характеру, що були прийняті керівництвом організації для використання у всіх місіях, тобто є такими, що відповідали міжнародним стандартам, прийнятими для відповідності діяльності міжнародних гуманітарних організацій, принципам міжнародного права.

Відповідачем подано відзив на позов від 29.04.2025 року доводи якого зводяться до вказаного висновку.

Заперечення на відповідь на відзив позивачем не подано.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, реалізовані сторнонами права, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів (доказів) та ухвалити рішення, за погодженням сторін.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні з таких підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідно до запису трудової книжки НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата заповнення 07.07.1999 року за порядковим № 20 зазначено, що ОСОБА_1 01.04.2023 року прийнятий на посаду старшого регіонального фахівця з аудиту відповідно до Наказу № 2023-03/01 від 28.03.2023 року; за порядковим № 21 зазначано «01.05.2024 року назва посади змінена зі «старший регіональний фахівець з аудиту» на «старший регіональний фахівець з аудиту та архівування документів», Наказ № 2024-04/02к від 25.04.2024; за порядковим № 22 «31.12.2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади за закінченням строку трудового договору згідно з п.2 ст.36 КЗпП» (а.с.22-23).

Позивач вважає, що до призначення його на посаду (01 квітня 2023 року) 03 січня 2023 року між ним та іноземною неурядової організації АКТЕД (АСТЕD) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації в Укрїні Філія АКТЕД (АСТЕD) було укладено договір про надання послуг на строк до 31 березня 2023 року, й строк з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року був випробовувальним терміном для нього як нового працівника, а відповідно до ч.2 ст.26 КЗпП України в період випробовування на працівників поширюється законодавство про працю.

Суд вважає, що позивач за допомогою належних, достатні та допустимих доказів не довів виконання трудових функцій у відповідача у спірний період з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року: підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення відповідачем позивачу умов праці та виплати винагороди за виконану роботу, й недоведеність факту існування трудових відносин та укладення (дію) трудового договору у спірний період (03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року) між сторонами, унеможливлює задоволення позовних вимог про зобов`язання здійснити виправлення запису у трудовій книжці, оскільки вказана вимога є похідною від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині другій статті 2 КЗпП України зазначено, що працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі чи організації, або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.

Основною ознакою, що відрізняє трудові відносини, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності.

Підстави вважати, що між сторнами виникли й діями у спіний період з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 рокутрудові відносини відсутні.

Надані позивачем докази, а саме відомості про те, що позивач отримував від відповідача кошти, які відображені у відомостях Пенсійного фонду (а.с.33), не містять ознак трудових відносин, а вказують на існування цивільно-правових відносин.

Так, зокрема при виконанні укладених договорів позивач не був зобов`язаний підпорядковуватися правилам внутрішнього трудового розпорядку та не був з ними ознайомлений, не подавав заяву про прийом на роботу, не був зарахований до штату установи, не вносилися відповідні записи до трудової книжки, не видавався розпорядчий документ про прийом на роботу на певну посаду, та не виплачувалась заробітна плата згідно штатного розпису.

Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документа про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

З огляду на ці положення позивач повинен був дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від: 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц, 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19, 24 листопада 2021 року у справі № 361/3422/19, від 16 червня 2022 року у справі № 638/16444/19, від 08 вересня 2023 року у справі № 132/1587/22, від 18 вересня 2023 року у справі № 754/12104/20-ц.

У матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про існування між сторонами в заявлений позивачем період, а саме з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року сталих трудових відносин, виконання позивачем на постійній основі трудових обовязків, узгоджених з відповідачем.

У статті 626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 травня 2018 року в справі № 127/21595/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач складав заяву про прийняття його на роботу 03 січня 2023 року, надавав відповідачу трудову книжку та інші документи, отримував наказ про прийняття на роботу на певну посаду, укладав з відповідачем трудовий договір, не знайомився з правилам внутрішнього трудового розпорядку, проте матеріали справи містять відомості про те, що сторони перебували у трудових відносинах у інший період - з 01 квітня 2023 року по 31 грудня 2024 року (а.с.22-23), що спростовує доводи позивача.

Доводи про те, що позивач був працівником відповідача та фактично виконуючи свої функціональні обов`язки, отримував заробітну плату, що є підтвердженням факту трудових відносин між ним та відповідачем, судом відхиляється, оскільки звертаючись з позовною заявою до суду, самостійно вказав на те, що трудового договору з відповідачем не укладав, й 03 січня 2023 року між ним та відповідачем укладено договір про надання послуг на строк до 31 березня 2023 року, тобто фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин, а отже й погоджувався з цим.

Доводи позивача, що за своїм характером правовідносини між сторонами фактично є трудовими, а у спірний період три місяці з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 рокуміж сторонами існували правовідносини пов`язані із самим процесом праці, та не були спрямовані на кінцевий результат, суд відхиляє, оскільки укладені між сторонами відносини, які містяить ознаки цивільно-правових, не свідчать про наявність трудових відносин, у зв`язку із фактичною відсутність ознак трудових відносин, що є підставою для відмови у позові.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача за правилом ст.141 ЦПК України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 2, 21, 24, 94 КЗпП України, ст.с.15, 208, 626 ЦК України, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до іноземної неурядової організації АКТЕД (АСТЕD) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації в Укрїні Філія АКТЕД (АСТЕD) про встановлення факту трудових відносин, зобов`язання здійснити виправлення запису у трудовій книжці, - відмовити.

Понесені позивачем судові витрати покласти на такого позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: