Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5428/24 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 62 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря

судового засідання Нестерчук М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/5428/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі виконавчого комітету Коростенської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Немировський Валерій Іванович

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шульги О.М.

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно заповіту від 11 серпня 2011 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Межріцької сільської ради Коростенського району Житомирської області та зареєстрованого у реєстрі за №2, ОСОБА_2 все своє майно заповіла дочці - ОСОБА_1 .

Зазначає, що з метою отримання свідоцтва про право на спадщину вона звернулася до нотаріуса Другої Коростенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу №215/2021, та який листом від 16.07.2024 року за вих. № 490/02-14 роз`яснив їй, що видати свідоцтво про право на спадщину на будинок неможливо, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно.

Зазначена обставина і стала підставою для звернення до суду для захисту своїх прав.

З урахуванням вищевикладеного просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовільнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що нібито з документів, які наявні у справі та стосуються спірного житлового будинку слідує, що на час смерті ОСОБА_2 , тобто станом на 02.03.2021, вказаний житловий будинок мав загальну площу 20 кв.м., житлову 14 кв.м. Проте в оскаржуваному рішенні не зазначено, який саме документ мав на увазі суд. Разом з тим, згідно з технічним паспортом, який виготовлений 17.06.2024 та виписки з погосподарської книги с. Барди №27/12-10 від 18.04.2025, яка долучена до матеріалів справи, загальна житлова площа будинку становить 44,8 кв.м., житлова 19,6 кв.м., допоміжна площа 25,2 кв.м. При цьому застереження щодо незаконності добудови чи перебудови вказаного домоволодіння в технічному паспорті відсутні. Вказане на її думку свідчить про те, що прибудова чи добудова спадкового житлового будинку не проводилася, а тому висновок суду про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок через відсутність доказів, які б підтверджували проведення перебудови/добудови за життя спадкодавця, як і через відсутність дозвільних документів про проведення вказаних робіт, є помилковим. Також звертає увагу, що відповідно до ст.1216, 1217, 1233 ЦК України позивач у справі є єдиним спадкоємцем за заповітом щодо майна своєї матері. Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Разом з тим, вона позбавлена можливості оформити у нотаріальному порядку право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який належав її померлій матері ОСОБА_2 , через відсутність правовстановлюючих документів на дане спадкове майно та державної реєстрації права власності на нього.

Також звертає увагу, що ч.1 ст.82 ЦПК передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності. Відповідачем в справі відзиву на позовну заяву не подано, будь-яких заперечень стосовно заявлених позовних вимог також не заявлялося, але суд першої інстанції на це уваги не звернув і це в свою чергу призвело до ухвалення помилкового рішення судом першої інстанції.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу сторона відповідача не скористалась.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове зсідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За змістом положень частини другої ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 року в с.Барди Коростенського району Житомирської області померла ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 02.03.2021.

ОСОБА_2 за життя, а саме 11.08.2011 року, склала заповіт, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Коростенського району Житомирської області Андрієвич М.В., за яким вона все своє майно, яке на день смерті буде їй належати, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, в тому числі належний їй житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , заповідає дочці ОСОБА_1 .

З довідки, яка видана старостою старостинського округу с.Дідковичі, с.Булахівка, с.Межирічка, с.Барди Коростенського району Житомирської області №146 від 24.03.2021 року слідує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживала і була зареєстрована на день смерті по АДРЕСА_1 . За даною адресою на день смерті проживала і була зареєстрована одна.

З виписки з погосподарської книги Межиріцької сільської ради за 2016-2023 роки, виданої 12.06.2024 року старостою Дідковицького старостинського округу виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області за вих. №48/12-10 слідує, що згідно запису в погосподарській книзі за особовим рахунком 0189 вказано прізвище, ім`я, по батькові голови домогосподарства: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Рік побудови будинку 1918 року. Загальна площа 20 кв.м., житлова 14 кв.м. Присадибна земельна ділянка 0,25 га.

Згідно довідок КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №329 від 17.06.2024 та від 26.08.2024 року, державна реєстрація права власності даного житлового будинку станом на 29.12.2012 року в комунальному підприємстві не проводилась.

На підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , Другою Коростенською державною нотаріальною конторою Житомирської області 26.08.2021 року заведено спадкову справу №215/2021.

З матеріалів спадкової справи №215/2021 слідує, що ОСОБА_1 24.07.2024 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку кадастровий номер: :10:000:0003, яка належала спадкодавцю ОСОБА_2

16 липня 2024 року листом за вих. № 490/02-14 в.о. державного нотаріуса Другої Коростенської державної нотаріальної контори на заяву ОСОБА_1 роз`яснив останній про неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який посвідчує право власності ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи, з урахуванням поданих стороною позивача доказів, встановлена невідповідність площі житлового будинку на час смерті спадкодавця, яка зазначена у виписці з погосподарської книги Межиріцької сільської ради за 2016-2023 роки та у технічному паспорті на будинок, виготовлений КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» 17.06.2024. Однак стороною позивача не було надано доказів,які б підвереджували проведення перебудови/добудови за життя спадкодавця, як і доказів видачі дозвільних документів про проведення вказаних робіт, тому дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Колегією суддів встановлено, що спадкоємицею за заповітом померлої ОСОБА_2 є її дочка ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса. До складу спадщини входить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у Постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі№ 559/375/16-ц, провадження № 61-31049св18.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Після 05 серпня 1992 року всі будинки необхідно було здавати в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України ) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

У справі, що переглядається встановлено, що спірний житловий будинок було побудовано у 1918 році.

На підтвердження вказаних обставин позивачем до суду першої інстанції було надана виписка із погосподарської книги Межиріцької сільської ради за 2016-2023 роки, виданої 12.06.2024 року старостою Дідковицького старостинського округу виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області за вих. №48/12-10 з якої слідує, що згідно запису в погосподарській книзі за особовим рахунком 0189 вказано прізвище, ім`я, по батькові голови домогосподарства: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Рік побудови будинку 1918 року. Загальна площа 20 кв.м., житлова 14 кв.м. Присадибна земельна ділянка 0,25 га.

Тобто станом на час смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), вказаний житловий будинок мав загальну площу 20 кв.м., житлову 14 кв.м.

Разом з тим, з технічного паспорта, виготовленого КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» 17.06.2024 року на замовлення ОСОБА_3 слідує, що загальна площа будинку вже становить 44,8 кв.м., житлова 19,6 кв.м., допоміжна площа 25,2 кв.м. Отже площа будинку збільшилися на 24,8 кв.м, тобто відбулась перебудова/добудова спірного нерухомого майна.

При цьому згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва слідує, що первинна інвентаризація вказаного житлового будинку була проведена лише 17 червня 2024 року за заявою спадкоємця ОСОБА_3 .

Докази того, що така перебудова/добудова проводилась за життя спадкодавця, матеріали справи не містять. Дозвільні документи, які б вказували ким і коли було проведено перебудову/добудову, в матеріалах справи також відсутні, тобто вказані обставини свідчать про наявність самочинного будівництва у спірному домоволодінні.

Крім того, будь-яких інших первинних документів на вказаний будинок (документи про відведення в установленому порядку земельної ділянки під забудову, про проведення технічної інвентаризації спірного домоволодіння та складання технічного паспорту за життя спадкодавця) стороною позивача під час розгляду не подавалось та клопотань про їх витребування не заявлялось.

До апеляційної скарги представник позивача надав виписку з погосподарської книги с. Барди за 2024 2028 роки, яка видана Дідковицьким старостинським округом виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області №27/12-10 від 18.04.2025, в якій зазначено, що загальна житлова площа будинку становить 44,8 кв.м., житлова 19,6 кв.м., допоміжна площа 25,2 кв.м.

Частинами 2, 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представник позивача не надав докази неможливості подання вказаного документа до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від сторони.

Відтак, долучений до апеляційної скарги представником позивача доказ не підлягає прийняттю та дослідженню апеляційним судом.

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною другою статті 89 ЦПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, встановивши під час розгляду справи на підставі поданих стороною позивача доказів, невідповідність площі житлового будинку, яка зазначена у виписці з погосподарської книги Межиріцької сільської ради за 2016-2023 роки та у технічному паспорті на будинок, виготовлений КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» 17.06.2024, врахувавши, що стороною позивача не було надано доказів,які б підтверджували проведення перебудови/добудови за життя спадкодавця, як і доказів видачі дозвільних документів про проведення вказаних робіт, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції позиції відповідача під час розгляду справи, який відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заперечень стосовно заявлених позовних вимог також не заявляв, що на думку представника позивача відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України свідчить про визнання ним обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є помилковим, оскільки із заяви про розгляд справи без участі представника виконавчого комітету Коростенської міської ради, яка була подана 15.01.2025 року до суду першої інстанції слідує, що сторона відповідача просила відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Немировський Валерій Іванович, залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2025 року.

Головуючий Судді