У х в а л а

6 серпня 2025 року

м. Київ

Справа № 646/9247/18

Провадження № 61-7573ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Таволжанський Микола Володимирович (далі - адвокат),

на рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 7 серпня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 7 травня 2025 року

у справі за позовом скаржника до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач) про визнання правочину недійсним, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди та

в с т а н о в и в :

1. У грудні 2018 року скаржник звернувся до суду з позовом, у якому просив:

(1) визнати недійсним з моменту укладення 27 серпня 2018 року скаржником із відповідачем договір «Миттєва розстрочка» № 2459 на суму 8 400,00 грн;

(2) визнати недійсним з моменту укладення скаржником із відповідачем кредитний договір № DNH0СТСТ0085273 на суму 26 147,50 грн зі встановленням щомісячного платежу 2 141,16 грн;

(3) застосувати наслідки недійсності правочинів у вигляді зобов`язання повернути скаржнику по 1 126,94 грн списаних сум відсотків за договором № 2459 27 вересня 2018 року, 27 жовтня 2018 року та 27 листопада 2018 року відповідно;

(4) стягнути з відповідача на користь скаржника 10 000 грн відшкодування моральної шкоди.

2. 7 серпня 2024 року Основ`янський районний суд міста Харкова ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 7 травня 2025 року Харківський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції.

4. 6 червня 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 18837/0/220-25 від 23 червня 2025 року), у якій просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

5. Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: (а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; (б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; (в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; (г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

5.4. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

5.5. Предметом позову є визнання правочину недійсним, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди. З огляду на цей предмет і ціну позову за вимогами про повернення списаних сум відсотків і відшкодування моральної шкоди (13 380,82 грн, що неперевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (242 240,00 грн = 80 х 3 028,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»)), а також беручи до уваги зміст спірних правовідносин, складність справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини, Верховний Суд вважає, що вона має незначну складність, не належить до винятків, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19, частиною четвертою статті 274 ЦПК України. Тому визнає цю справу малозначною.

5.6. Скаржник у касаційній скарзі зазначив, що касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа становить значний суспільний інтерес. Мотивував так:

(1) практика розгляду цивільних справ за позовами фізичних осіб-клієнтів банку про визнання недійсними кредитних договорів як таких, що укладені у шахрайський спосіб, є неоднаковою, що вимагає її уніфікації Верховним Судом. Зокрема Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу у справі № 211/503/22, Новозаводський районний суд міста Чернігова у справі № 751/10092/23, Закарпатський апеляційний суд у справі № 303/5308/21 відмовили у задоволенні схожих позовних вимог, а Берегівський районний суд Закарпатської області у справі № 297/1785/19, Соснівський районний суд міста Черкас у справі № 712/7109/19, Печерський районний суд міста Києва у справі № 180/1409/20-ц задовольняли такі вимоги;

(2) прийнята за результатами касаційного перегляду постанова може розв`язати проблему відсутності ефективного юридичного захисту прав та інтересів клієнтів банку, які стали жертвами шахрайства.

5.7. Колегія суддів не бере до уваги мотиви скаржника щодо фундаментального значення касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої практики. Зазначені ним підходи до вирішення аналогічних справ різними судами перших інстанцій були сформовані останніми за різних обставин справ. В одних справах суди встановили сприяння розголошенню користувачем банківської картки інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а в інших - таких обставин не було.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (див. постанову Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 лютого 2018 року у справі № 552/2819/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2024 року у справі № 953/5904/22).

Зазначені висновки Верховного Суду є доступними, зрозумілими та мали би бути відомими адвокату та скаржнику. Можливий вплив бажаного для скаржника висновку щодо застосування норм права на самого скаржника не підтверджує фундаментальний характер питання права, яке він підняв у касаційній скарзі. Крім того, скаржник не продемонстрував інтерес з боку суспільства до розгляду та вирішення справи № 646/9247/18, як і те, що цей інтерес є значним.

5.8. Скаржник не погодився з оскарженими судовими рішеннями. Однак це не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, або що справа становить значний суспільний інтерес.

5.9. У касаційній скарзі відповідач не зазначив інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких можливо оскаржити у касаційному порядку судове рішення, яке за загальним правилом оскаржити до Верховного Суду не можна. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

6.5. Скаржник отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази на користь його позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.

6.6. Скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення у справі незначної складності, судові рішення в якій за загальним правилом не можна оскаржити у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За наведених умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній правомірній меті та не порушують сутність права скаржника на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 7 серпня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 7 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.

2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко