ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/456/23

провадження № 22-ц/4809/862/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Кіровоградська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Кіровоградської обласної прокуратури Нестерової Олени Вікторівни на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Іванова Л. А.) від 20.09.2023,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

23.01.2023 ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 408 790 грн та в рахунок відшкодування шкоди, витраченої на надання правової допомоги в розмірі 190 000 грн, а всього 598 790 грн.

Вимоги позивача обґрунтовано тим, що 24.04.2015 щодо нього було розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0003391 за ст. 356 КК України. Крім того, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносилися відомості за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 384, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 258-5 КК України, які згодом були закриті.

04.02.2020 позивачу було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, а 17.07.2020 прокуратурою затверджено обвинувальний акт про вчинення позивачем кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК України та направлено обвинувальний акт до Кіровського районного суду м. Кіровограда.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2021, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційною суду від 08.06.2021, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за ст. 356 КК України.

Постановою Верховного Суду від 25.01.2022 касаційні скарги прокурора та потерпілого у справі ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 08.06.2021 залишено без змін.

Позивач вважає, що він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності й з квітня 2015 року постійно знаходився в стані стресу від участі у слідчих діях, було принижено його честь та гідність, порушилися його життєві зв`язки з родиною та оточуючими людьми, погіршився стан здоров`я. Крім того, було завдано шкоди його діловій репутації як підприємця, зокрема у його іноземний партнерів виникли сумніви у здійсненні ним чесної, відкритої підприємницької діяльності, а тому він втратив кілька контрактів та зазнав збитків.

Загалом під слідством та судом він перебував 23 місяці та 21 день продовж яких постійно відчував моральні страждання.

Крім того, він поніс значні витрати на правничу допомогу у здійсненні захисту від безпідставних підозр та звинувачень з боку правоохоронного органу та прокуратури. Для цього він уклав договори про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_3 та адвокатом Бєгаловим Є. П., за послуги кожного з них він сплатив по 50000 грн.

Адвокату Квашуку О. Д., який захищав його у трьох судових інстанціях, він сплатив 90000,00 грн.

Таким чином, загальний розмір витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні складає 190000,00 грн.

2.Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.09.2023 позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, Кропивницького районного управління поліції ГУ НП в Кіровоградській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 140000,00 грн. та суми, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги в розмірі 100000,00 грн. В іншій частині позов залишено без задоволення.

Суд мотивував свій висновок тим, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 16 місяців та 4 дні, відтак встановлений законом мінімальний розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди не може становити меншим за 108093,20 грн (6 700 грн (розмір мінімальної заробітної плати у 2023 році) х 16 місяців та 4 дні перебування під слідством та судом). Суд додатково врахував глибокі моральні страждання, які пережив позивач через спричинене незаконним притягненням до кримінальної відповідальності порушення його нормальних життєвих зв`язків з родиною та оточуючими, ступінь зниження престижу та ділової репутації, час і зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. З огляду на це, суд дійшов висновку про те, що розумним, виваженим і справедливим є присудження позивачу грошову компенсацію за завдану йому моральну шкоду в розмірі 140000,00 грн.

Щодо витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу у кримінальному провадження, то суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 100 000 грн, які документально підтверджені.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Виконувач обов`язків керівника Кіровоградської обласної прокуратури Нестерова Олена Вікторівна звернулася до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.09.2023 у справі № 405/456/23 у якій просить змінити рішення суду в частині суми відшкодування моральної шкоди, зменшивши її розмір з 140000,00 грн до 129067 грн.

Апелянт вказав, що ним рішення оскаржується у зв`язку з тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Зокрема, вказується про те, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем підстав для відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі, який перевищує мінімально встановлений законом, а тому суд мав присудити позивачу компенсацію саме в мінімальному розмірі. Суд не врахував, що компенсація за завдану шкоду має бути достатньою для задоволення потреб потерпілої особи, але не повинна призводити до необґрунтованого збагачення, особливо у випадках компенсації коштом державного бюджету.

4.Короткий зміст відзивів на апеляційну скаргу

4.1. Позивач у справі ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу прокурора не погодився з аргументами апелянта, вказавши, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який встановлений законом на такий випадок, не позбавляє суд можливості призначити більший розмір компенсації, з огляду на конкретні обставини справи, що й сталося у цій справі. Відповідач не спростував мотиві рішення місцевого суду в цій частині.

4.2. Відповідач Державна казначейська служба України у відзиві погодилася з доводами апеляційної скарги прокурора про недоведеність розміру грошового відшкодування.

4.3. Відповідач Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області у відзиві також погодився з доводами апеляційної скарги про те, що за відсутності у законодавстві чітких критеріїв визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду, слід застосовувати нижню межу відшкодування.

5.Короткий зміст пояснень учасників справи у судовому засіданні 19.06.2025

У судовому засіданні прокурор Правденко Юлія Вікторівна підтримала апеляційну скаргу, надала суду пояснення у межах скарги.

Позивач у справі ОСОБА_1 , який перебуває на військовій службі у військовій частині, особисто в судове засідання не з`явився, а його представник адвокат Клюкіна Світлана Миколаївна апеляційну скаргу не визнала, надала суду усні пояснення.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Оскільки в апеляційній скарзі відповідач поставив питання про перегляд рішення суду першої інстанції лише в частині розмір відшкодування завданої моральної шкоди, то з огляду на принцип дистозитивності цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції лише в межах вимог апеляційної скарги. Таким чином, рішення суду в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування витрат ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу адвокатів у кримінальній справі не переглядається.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

24.04.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0003391 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого за ст. 356 КК України.

04.02.2020 ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, а 17.07.2020 затверджено обвинувальний акт, який направлено до суду.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2021 у справі № 404/4232/20, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08.06.2021, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за ст. 356 КК України у зв`язку з відсутністю події даного кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду від 25.01.2022 вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2021 та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 08.06.2021 щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційні скарги прокурора та потерпілого - без задоволення.

ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 16 місяців та 4 дні (1 рік 4 місяці 4 дні).

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 56 Основного Закону України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За змістом ст. 15, ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то (п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури

або суду, визначені ст. 1176 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким законом є Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР).

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

Суд першої інстанції встановив, що у кримінальному провадженні, внесеному до ЄДРДР № 0003391, ОСОБА_1 притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ст. 356 КК України, але вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2021 у справі № 404/4232/20, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08.06.2021 та постановою Верховного Суду від 25.01.2022, був визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправданий у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Загалом ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 16 місяців та 4 дні (1 рік 4 місяці 4 дні).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі

№ 686/23731/15-ц зроблено висновок: «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити

з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час

та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати

усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення,

так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17, від 08.02.2022 у справі № 201/10234/20.

Отже, тлумачення наведеної норми ст. 13 Закону № 266/94-ВР дає підстави вважати, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому законодавство передбачає лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, який є гарантованим, а не граничний. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано.

Європейський суд з прав людини, практика якого застосовується судами як джерело права на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України, у рішенні у справі «Станков проти Болгарії» вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої ст. 41 Конвенції.

Визначаючи справедливу компенсацію за завдану шкоду потрібно мати на увазі, що мета компенсації надати позивачу (потерпілому) саме компенсацію за порушення, а не покарати відповідача.

З урахуванням установлених місцевим судом обставин справи, які усіма учасниками справи визнаються, позивач згідно з нормами ЦК України та Закону № 266/94-ВРмає право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Правильність висновку суду про право позивача на відшкодування державою завданої йому моральної шкоди ніким не оскаржено. Ба більше, апелянт погоджується з тим, що позивач має таке право.

Щодо розміру присудженої позивачу грошової компенсації за його моральні страждання, то визначений Законом № 266/94-ВРрозмір є мінімальною гарантією держави, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування. Обмеження максимального розміру моральної шкоди вказаним Законом не передбачено. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи

її розмір, суд, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, має виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, правильно встановивши фактичні обставини справи, зокрема безпідставність притягнення позивача до кримінальної відповідальності, строк його перебування під слідством і судом, врахувавши судову практику Верховного Суду, місцевий суд правильно визначив, що гарантований законом мінімальний розмір компенсації за завдану позивач моральну шкоду становить 108093,20 грн, а з урахуванням спричинених незаконним притягненням до кримінальної відповідальності змін в приватному житті позивача, його репутаційних втрат, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення, наскільки це можливо, існуючого до порушення становища, глибини моральних страждань, керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстави для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди з мінімального до 140000,00 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду, що такий розмір компенсації моральної шкоди буде достатнім для сатисфакції перенесених позивачем моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність збільшення розміру компенсації є необґрунтованими так, як суд першої інстанції навів відповідні мотиви у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. З огляду на таке, твердження апелянта про те, що перевищення мінімального розміру компенсації завданої моральної шкоди спричинить безпідставне збагачення позивача є недоведеним.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

10.Про судові витрати

Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, як суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується, без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, немає.

З огляду на результат перегляду справи, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на нього.

Про будь-які іншу судові витрати у зв`язку із переглядом справи її учасники заяв не подали.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги виконувача обов`язків керівника Кіровоградської обласної прокуратури Нестерової Олени Вікторівни залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.09.2023 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 04.08.2025.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник