Справа № 1604/1787/2012
провадження № 6/527/30/25
УХВАЛА

30 липня 2025 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Левицької Т.В.,

з участю секретаря судового засідання Папенко Л.І.,

представника заявника адвоката Остащенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глобине Полтавської області заяву ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Остащенко Олесею Миколаївною, заінтересовані особи товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

30.05.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконання, з залученням заінтересованих осіб - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Заява мотивована наступним. 01.08.2008 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 (надалі - Боржник 2/Іпотекодавець) укладено Кредитний договір №7/PVN14-08-08, виконання якого забезпечено: договором поруки №7/PVN14-08-08-Pl від 01.08.2008 р., що укладений з ОСОБА_1 (надалі - Боржник 1/Заявник); договором поруки №7/PVN14-08-08-P від 01.08.2008р., що укладеним з ОСОБА_3 (надалі - Боржник 3); іпотечним договором №7/PVN14-08-08-Zl від 01.08.2008 року, реєстраційний номер 11116, укладеним з Боржником 2/Іпотекодавцем; іпотечним договором №7/PVN14-08-08-Z2 від 01.08.2008 року, реєстраційний номер 11114, укладеним з Боржником 2/Іпотекодавцем. Відповідно до Іпотечного договору №7/PVN14-08-08-Zl від 01.08.2008 року, ОСОБА_2 передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (надалі - Предмет іпотеки 1). Відповідно до Іпотечного договору №7/PVN14-08-08-Z2 від 01.08.2008 року ОСОБА_2 передав в іпотеку належну йому на праві власності земельну ділянку 0,12 га, що знаходиться: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :30:010:0065, на якій розташований вищевказаний житловий будинок (надалі - Предмет іпотеки 2). 17.08.2012 р. Глобинським районним судом Полтавської області ухвалено рішення у справі №1604/1787/2012, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за Кредитним договором №7/PVN14-08-08 від 01.08.2008р. в сумі 364133,82 гривні. З метою виконання рішення суду від 17.08.2012 р. в справі №1604/1787/2012, 23.10.2012 р. Глобинський районний суд Полтавської області видав стягувачу - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчий лист №2/1604/493/12, зокрема про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 364133,82 гривні. В межах справи №1604/1787/2012 розглядалось питання заміни стягувача та постановою Полтавського апеляційного суду від 03.12.2020 р. встановлено, що 10.10.2019 р. між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс», укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відступило ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» право вимоги за: кредитним договором №7/PVN14-08-08 від 01.08.2008р.; іпотечним договором №7/PVN14-08-08-Zl від 01.08.2008 року, реєстраційний номер 11116; іпотечним договором №7/PVN14-08-08-Z2 від 01.08.2008 року, реєстраційний номер 11114; договором поруки №7/PVN14-08-08-Pl від 01.08.2008р.; договором поруки №7/PVN14-08-08-P від 01.08.2008 р. 27.07.2020 р. ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» в позасудовому порядку звернув стягнення на Предмет іпотеки 1 (житловий будинок), в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» - набув право власності на предмет іпотеки, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2023 №333633387 (додається). 20.03.2021р. ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» в позасудовому порядку звернув стягнення на Предмет іпотеки 2 (земельну ділянку) в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» - набув право власності на предмет іпотеки, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2023 №333633387 (додається).

Враховуючи викладене, прохає визнати виконавчий лист, виданий Глобинським районним судом Полтавської області 23.10.2012 року № 2/1604/493/12 відносно ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 364133,82 грн таким, що не підлягає виконанню; стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 16000 грн.

Представник заявника в судовому засіданні заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню підтримала, просила задовольнити.

ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 3 ст. 432 ЦПК України суд розглядає заяву у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Суд, заслухавши позицію представника заявника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд, однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.05.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р. (далі - «Конвенція).

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 р. по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання рішення залишилося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України - і за її межами.

Розділом VI ЦПК України врегульовано процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах.

Згідно частин першої, третьої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, ухвала суду є виконавчими документами.

Як вбачається з ЄДРСР, рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 17.08.2012 р. у справі №1604/1787/2012 позов публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Придніпровське регіональне управління» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , солідарно, на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Придніпровське регіональне управління»: - заборгованість по кредитному договору в сумі 364133 гривні 82 копійки ( АТ «Банк «Фінанси та Кредит» «Придніпровське регіональне управління», Полтавська область м. Комсомольськ, вул. Леніна, 65, , код банку 331564, р/р НОМЕР_1 ); стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Придніпровське регіональне управління» у відшкодування судових витрат - по 1102 грн з кожного.

Як встановлено в рішенні суду, 01.08.2008 року ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» (30.09.2009 року назва змінена на ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») в особі філії «Придніпровське регіональне управління» та фізична особа ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 7/ PVN14-08-08, відповідно до п. 2.1, п. 4.1 якого банк зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 32500 дол. США на строк до 01.08.2027 року, зі сплатою процентів у валюті кредиту в сумі 17% річних.

Виконання зобов`язання забезпечувалося порукою фізичних осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Договори поруки з останніми - № 7/ PVN14-08-08-Р, № 7/ PVN14-08-08-Р1 були укладені 01.08.2008 року. Згідно п.2.1, 2.2 вказаних договорів боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й божник, у т. ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу та процентах, а також по відшкодуванню всіх збитків.

Також виконання зобов`язання забезпечувалось іпотечним договором №7/PVN14-08-08-Zl від 01.08.2008 року, реєстраційний номер 11116, укладеним ОСОБА_2 та іпотечним договором №7/PVN14-08-08-Z2 від 01.08.2008 року, реєстраційний номер 11114, укладеним з ОСОБА_2 Відповідно до Іпотечного договору №7/PVN14-08-08-Zl від 01.08.2008 року, ОСОБА_2 передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (надалі - Предмет іпотеки 1). Відповідно до Іпотечного договору №7/PVN14-08-08-Z2 від 01.08.2008 року ОСОБА_2 передав в іпотеку належну йому на праві власності земельну ділянку 0,12 га, що знаходиться: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :30:010:0065, на якій розташований вищевказаний житловий будинок (надалі - Предмет іпотеки 2) (а.с.10-14).

23.10.2012 р. Глобинський районний суд Полтавської області видав стягувачу - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», виконавчий лист №2/1604/493/12, зокрема про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 364133,82 гривні.

Як вбачається з інформації, що міститься в ЄДРСР, відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 03.12.2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Інтайм Фінанс" про заміну сторони виконавчого провадження задоволено; замінено стягувача у рішенні Глобинського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2012 року у справі №1604/1787/2012 з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм фінанс» (, 04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд.77).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» 20.03.2021 року набуло право власності на предмет іпотеки земельну ділянку :30:010:0151 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов як підстава для їх виконання.

Виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню.

Передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є: помилковість видачі виконавчого листа; боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 ЦК України).

Закон не передбачає можливості визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

На суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, представник боржника вказує, що з моменту державної реєстрації права приватної власності стягувача ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» на предмети іпотеки згідно іпотечного договору №7/PVN14-08-08-Zl від 01.08.2008 року, реєстраційний номер 11116 та іпотечного договору №7/PVN14-08-08-Z2 від 01.08.2008 року, реєстраційний номер 11114 зобов`язання боржників перед стягувачем за кредитним договором № Кредитним договором №7/PVN14-08-08 є припиненими, що є матеріально-правовою підставою для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою, а інша особа повинна виконати це зобов`язання на вимогу кредитора.

За змістом зазначеної норми зобов`язання боржника може бути ним покладено на іншу особу, однак передоручення виконання не тягне за собою заміну боржника в зобов`язанні. При цьому боржник зберігає свій правовий статус, покладаючи на третю особу тільки обов`язок виконати фактичні дії.

ЦК України також передбачає, що у випадку виконання іншої особою зобов`язань божника до неї переходить право вимоги кредитора до боржника (частина перша статті 512 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти до висновку, що законодавець розрізняв наслідки досудового врегулювання шляхом звернення стягнення на підставі іпотечного договору, стороною якого є боржник, та інших забезпечувальних договорів, стороною яких є інша особа.

В разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.

При цьому суд наголошує, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Дана позиція узгоджується з висновком висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №761/36873/18.

Чинне законодавство не обмежує право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Забезпечувальне зобов`язання є додатковим (акцесорним), а не альтернативним основному. Реалізація особою права на захист певним способом не може залежати від застосування нею інших способів правового захисту.

Системний аналіз змісту наведених правових норм дає підстави для висновку, що їхнє обмежене тлумачення у вигляді припинення основного зобов`язання внаслідок звернення стягнення на один із предметів забезпечення за наявності інших забезпечень та, при цьому, неповному задоволенні вимог кредитора є несумісним з призначенням інституту забезпечення виконання зобов`язань, його правовою природою і сутністю та суперечить принципам розумності, пропорційності і рівності сторін, адже фактично позбавляє юридичного сенсу законодавчі приписи, якими передбачено право кредитора забезпечити виконання основного зобов`язання за рахунок кількох предметів іпотеки та інших способів забезпечення зобов`язання відповідно до умов кредитних договорів у разі, якщо можливість реалізації таких способів забезпечення не вичерпана.

Тобто буквальне застосування положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції можливе виключно у тих випадках, коли належне та повне виконання основного зобов`язання було забезпечене іпотекою і за усіма такими договорами іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки чи декількома способами забезпечення, але на реалізацію таких способів припинився строк звернення стягнення.

У разі якщо належне виконання основного договору забезпечувалося різними способами чи їх сукупністю, застосування вимог частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» щодо недійсності наступних вимог кредитора можливе лише у разі реалізації кредитором своїх прав за усіма такими договорами забезпечення, якщо можливість їх реалізації не втрачена, оскільки у протилежному випадку звернення стягнення на один із предметів іпотеки унеможливлює забезпечення виконання зобов`язання за допомогою інших способів забезпечення та протирічить принципу свободи договору та рівності сторін.

Отже, у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

Вказаний висновок узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі №446/229/20.

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 зазначено, що у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами чи їх сукупністю (зокрема, іпотекою, заставою рухомого майна, майнових прав, порукою) основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства України та практики Верховного Суду, у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

Зобов`язання за кредитним договором №7/PVN14-08-08 від 01.08.2008 року було забезпечено шляхом укладення між сторонами іпотечних договорів та договорів поруки №7/PVN14-08-08-Pl від 01.08.2008 р., що укладений з ОСОБА_1 , №7/PVN14-08-08-P від 01.08.2008р., що укладений з ОСОБА_3 .

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що виконання основного зобов`язання було забезпечено декількома способами, зокрема, іпотекою та порукою, проте боржником не надано доказів того, що основне зобов`язання припинилося шляхом реалізації іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки, та що заборгованість за кредитним договором у повному обсязі погашена за рахунок іпотечного майна.

Обов`язок боржника сплатити залишок заборгованості за кредитом, непокритий вартістю реалізованого предмета іпотеки не може бути визнаний припиненим за обставиною позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тому, визнання оспорюваного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, враховуючи відсутність доказів виконання рішення суду в повному обсязі, буде суперечити принципу обов`язковості виконання судових рішень, закріпленому у ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, та порушуватиме право стягувача на виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Оскільки судом на підставі доказів, наявних у справі, не встановлено ні юридичних, ні фактичних обставин, які свідчили б про те, що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, відсутні передбачені законом підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Представник позивача в своїй заяві посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03 серпня 2022 року у справі № 756/10266/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18.

При цьому, у справі № 756/10266/15-ц зобов`язання за кредитним договором забезпечені виключно іпотечним договором, в той час як в даній справі, крім іпотечного договору, зобов`язання позичальника за кредитним договором забезпечені також договорами поруки.

У справі №761/36873/18 від 22 лютого 2022 року Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною, однак, при цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Отже, висновки суду про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які покликається представник заявника.

Керуючись статтею 432 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої представником адвокатом Остащенко Олесею Миколаївною, заінтересовані особи товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т. В. Левицька