КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що, відповідно до ордеру на жиле приміщення серії Б № 46319 від 08 серпня 1984 року, виданого виконавчим комітетом Печерської районної ради народних депутатів м. Києва, разом із батьками, сестрами та братом позивач вселилась до квартири за вищевказаною адресою.

З 23 липня 2019 року батьки позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вказаній спірній квартирі не проживають, а наймачем квартири є позивач - ОСОБА_3 .

З березня 2019 року відповідачі у квартирі не проживають, що підтверджується актами обстеження квартири, складеними сусідами та затвердженими начальником ЖЕД 313, за житлово-комунальні послуги відповідачі не сплачують, а на день подання позову місце перебування відповідачів їй невідоме.

З огляду на викладене, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки вони не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києвавід 18 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 - задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 . Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 384, 20 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 384, 20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користуватися спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при зверненні до суду з позовом позивачем не було вказано засобів зв`язку з іншими учасниками справи, хоча відповідна інформація їй була відома, оскільки позивач є її близькою родичкою.

Враховуючи, що в спірній квартирі проживало 12 осіб, позивач з ОСОБА_1 домовилися, що остання тимчасово проживатиме в сусідньому будинку у її чоловіка.

Таким чином, при подачі позову позивач навмисно вказала адресу: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 та її родина доступу до поштової скриньки за цією адресою не мала.

Зазначає, судом першої інстанції належним чином вона повідомлена не була у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Відтак їй не було відомо про розгляд даної справи судом, у зв`язку з чим вона не могла скористатися своїми процесуальними правами.

Вказує, що сам факт не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Акти, що були складені та підписані сусідами та засвідчені начальником ЖЕД № 313 про не проживання відповідача у спірній квартирі не є належним та допустимим доказом, оскільки складання та засвідчення подібних актів не відноситься до компетенції ЖЕД № 313.

Звертає увагу суду, що відповідач дійсно не проживала у спірній квартирі, проте на це були поважні причини, які об`єктивно від неї не залежали. Інтересу до спірного житла не втрачала, оскільки іншого житла для проживання в Україна у неї немає.

Суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що вона з 31 березня 2019 року по 21 червня 2019 року перебувала за межами України, про що стоїть відмітка в її паспорті.

Твердження позивача, що вона не бере участі в утриманні та обслуговуванні квартири, не сплачує комунальні платежі та не несе жодних витрат, пов`язаних з такою квартирою не відповідає дійсності.

Зазначає, що у 2010 році ОСОБА_1 було подано позов до суду на розділення особового рахунку, щоб сплачувати з іншими членами родини витрати на утримання квартири порівну та задля уникнення проблем з розподілом будинку в майбутньому. Такий позов було залишено без задоволення.

У 2019 році зареєстровані у спірній квартирі особи вирішили подати документи на приватизацію, проте позивач відмовилася від оформлення приватизації і процес зупинили.

Повернутися у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідач зі своєю сім`єю не мала змоги, оскільки її родині не було місця для проживання у спірній квартирі.

Зазначає, що під час розгляду судової справи позивач навмисно приховала від суду факт важкої хвороби ОСОБА_1 , яка була наслідком дорожньо-транспортної пригоди, в яку остання потрапила, в результаті чого довгий час перебувала в лікарні на довготривалому лікуванні та реабілітації, а отже, з поважних причин не могла проживати у спірній квартирі та дізнатися про судову справу про позбавлення її права проживання в спірній квартирі.

Наголошує, що у вказаній квартирі також зареєстрована малолітня донька відповідача, яка також зацікавлена у спірній квартир як їхньому постійному житлі в Україні.

04 червня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що ОСОБА_1 разом із своїм сином ОСОБА_4 у 2002 році переїхали на постійне місце проживання до її чоловіка і більше у спірній квартирі вони не проживали. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилася донька, яка зареєстрована у спірній квартирі по цей день.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона бере участь в утриманні та обслуговуванні квартири, сплачує комунальні платежі та здійснює витрати, пов`язані з такою квартирою не відповідає дійсності та не підтверджені жодними доказами.

Сторона позивача вказує, що доступ відповідачу до спірної квартири не обмежувався. Замки на вхідних дверях не змінювалися.

Спростовує твердження ОСОБА_1 про перебування її в лікарні, оскільки остання перебувала на лікуванні з 03 травня 2020 року по 18 травня 2020 року, а оскаржуване рішення було ухвалено 18 лютого 2020 року.

Наголошує, що з моменту визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування спірною квартирою пройшло 5 років, а з моменту коли остання переїхала проживати до чоловіка з 2002 року минуло 23 роки.

Представник позивача ОСОБА_3 -ОСОБА_8 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до ордеру на жиле приміщення серії Б №46319 від 08 серпня 1984 року, виданого виконавчим комітетом Печерської районної ради народних депутатів м. Києва, разом із батьками, сестрами та братом вселилась до квартири АДРЕСА_2 .

Також суд зазначив, що факт відсутності відповідачів без поважних причин більше шести місяців за місцем їх реєстрації підтверджується наданими позивачем та його актами від 17 березня 2019 року, 13 квітня 2019 року, 18 травня 2019 року, 20 червня 2019 року, 15 липня 2019 року та 19 серпня 2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, а тому наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (назва кодексу в редакції Закону від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Системний аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначає суд у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, з огляду на його відсутність у ній без поважних причин понад 6 місяців до дня звернення з позовом.

Процесуальний закон покладає на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ЖК Українистроки у житловому приміщенні, а на відповідача - що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц, провадження № 61-11414св19.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Як вбачається з матеріалів справи у підтвердження не проживання відповідачки у спірній квартирі позивач до позовної заяви долучила ряд актів, складених Начальником ЖЕД № 313 Олійник М. та мешканцями сусідніх квартир , у яких зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі.

Суд першої інстанції вказав, що не проживання відповідачів у спірній квартирі більше ніж 6 місяців підтверджується актами обстеження. Проте, даний акт підтверджує лише ту обставину, що станом на дату складення акту відповідачі не проживали у спірній квартирі. Суд не звернув уваги на те, що у акті не вказано з якого часу відповідачі не проживають у спірній квартирі та причини такого не проживання.

Крім того, будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були відсутні у квартирі з поважних причин, у матеріалах справи немає.

У матеріалах справи міститься також копія ордера на вселення у спірну квартиру, який ОСОБА_6 на склад сім`ї, який є батьком позивачки та відповідачки. Дата видачі ордера 23 липня 1984 року.

Вказуючи на те, що відповідачі не є членами родини та не проживають в спірній квартирі більше шести місяців і не сплачують плату за користування жилим приміщенням та комунальними послугами, не несуть інші витрати по утриманні спірної квартири вважаються такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції не перевірив чи дійсно такі послуги позивачкою сплачуються, чи сплачуються такі послуги відповідачами, чи мають змогу відповідачі прийняти участь в утриманні спірної квартири (ремонт тощо), з урахуванням того, що відповідач стверджує, у зв`язку із великою кількістю проживаючих у спірній квартирі, вони з позивачкою домовились, що ОСОБА_1 зі своєю рожиною може тимчасово проживати окремо у її чоловіка в сусідньому будинку.

Судом першої інстанції не перевірено доводи позивача, щодо того чи зверталася позивач до відповідачів з питанням оплати за житлово-комунальні послуги, як здійснюється нарахування послуг за водопостачання, по кількості зареєстрованих осіб, чи за лічильниками тощо.

Отже суд першої інстанції не врахував, що питання оплати за житлово-комунальні послуги може бути вирішено шляхом пред`явлення позову до відповідачів про стягнення таких витрат, проте таких вимог позивач не заявляла та у матеріалах справи відсутні докази, що вона зверталася до відповідачів з претензією щодо оплати таких послуг.

Таким чином, у контексті обставин цієї справи, колегія апеляційного суду встановила, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач не проживала без поважних причин у спірній квартирі.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Звертаючись з апеляційною скаргою відповідачка ОСОБА_1 зазначила, що відсутність за місцем реєстрації в спірній квартирі АДРЕСА_2 до дати звернення позивача до суду та ухвалення судом заочного рішення була викликана поважними причинами, а саме проживанням великої кількості людей та усною домовленістю між сторонами у вищевказаній квартирі, що є поважною причиною не проживання за місцем реєстрації.

Враховуючи викладені обставини, а саме той факт, що право користування зазначеною квартирою виникло у відповідача ОСОБА_1 на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, а також відсутність її за місцем реєстрації понад 6 місяців, яка викликана поважними причинами, а також оцінюючи втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності, у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зазначеній частині.

Керуючись ст. 7 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києвавід 18 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 , а також в частині стягнення із ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 384,20 грн. на користь ОСОБА_3 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв