ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 953/2242/20

провадження № 61-2568св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року в складі судді Шаренко С. Л. та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 28 листопада 2015 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. На початку 2020 року фактичні шлюбні відносини між ними припинено.

Станом на день подання позовної заяви та за час перебування у шлюбі, за подружжям зареєстровано таке майно:

квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_2 ;

квартира за адресою: АДРЕСА_2 , з коморою в підвалі, що зареєстрована за ОСОБА_1 ;

машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_1 ;

транспортний засіб BMW 320і, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 .

З приводу вказаного майна позивач зазначав, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , придбана сторонами 24 лютого 2017 року за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О. Ю. за № 3330. Право власності зареєстровано на підставі рішення державного реєстратора від 24 лютого 2017 року. У договорі купівлі-продажу зазначено, що ця квартира набувається в особисту приватну власність ОСОБА_2 за її особисті кошти. Позивач вказував, що він заперечує проти цього припису, адже на час укладання договору купівлі-продажу відповідачка не мала у особистій власності коштів достатніх для придбання квартири у приватну особисту власність.

На придбання цієї квартири були сплаченні спільні кошти подружжя, які були отриманні в позику. ОСОБА_2 , ввівши його в оману, зазначила в договорі про придбання квартири в її приватну власність. Тому, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу його було введено в оману щодо правового режиму квартири, він вважав, що вказана квартира є спільною власністю подружжя. Також позивач зазначив, що вартість квартири з моменту її придбання збільшилася майже в 4 рази, в тому числі за рахунок проведення в ній ремонту, зокрема внутрішньо квартирні комунікації, за кошти подружжя, а тому він вважає, що квартиру слід визнати спільною сумісною власністю та розподілити її між колишнім подружжям в рівних частинах.

Стосовно боргового зобов`язання подружжя позивач в позовній заяві зазначив, що на момент придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , подружжя не мали власних коштів. Тому його дід, ОСОБА_5 , надав їм кошти в розмірі 1 499 743,00 грн в еквіваленті 55 750,00 дол. США, в безпроцентну позику з умовою повернення, на придбання квартири та поліпшення в ній умов проживання.

04 травня 2017 року він вніс на депозитний рахунок залишок від отриманої позики, що дорівнював 30 000,00 дол. США, в подальшому позивач від імені подружжя почав повертати позичену грошову суму з 05 квітня 2017 року шляхом переведення грошових переказів з карткового рахунку позивача на картковий рахунок його діда ОСОБА_5 .

Для обліку повернення боргу ОСОБА_5 позивач створив запис, в якому вносив записи про повернення грошових сум від сім`ї позивача з відповідачем, що здійснювались з карткового рахунку позивача.

Таким чином, подружжя повернуло ОСОБА_5 кошти в розмірі 154 743,00 грн. Також позивач зазначає, що на час останньої транзакції у подружжя залишилась заборгованість в розмірі 50 000,00 дол. США, яка за розрахунком становить 1 345 000,00 грн, що покладає обов`язок повернення коштів на кожного з подружжя в розмірі 672 500,00 грн.

Стосовно квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , позивач вказував, що ця квартира належить йому на підставі основного договору купівлі-продажу від 09 липня 2018 року. Цей договір укладений 02 липня 2018 року між позивачем та АТ «Закритий недеверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант», який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. за реєстраційним № 1430. На виконання попереднього договору № 1470 позивачем сплачено платіж в рахунок гарантійного (забезпечувального) платежу в сумі 806 977,50 грн відповідно до пункту 5.3 договору. Наступні платежі мало бути сплачено в сумах 230 565,00 грн та 115 282,50 грн відповідно до розрахунку, зазначеного у договорі. Пунктами 2.1 та 2.3 договору № 1470 було передбачено розрахунок остаточної вартості нерухомого майна, що придбавається, та корегування вартості в залежності від реальної площі квартири.

Позивач зазначав, що вказана сума в розмірі 806 977,50 грн не належала їхній сім`ї, а була подарована особисто йому його дідом ОСОБА_5 . Вказана сума була надана трьома частинами: 598 500,00 грн, 169 500,00 грн та 39 600,00 грн.

Так, грошова сума в розмірі 598 500,00 грн була отримана 30 вересня 2016 року готівкою від ОСОБА_5 та зарахована на поточний рахунок позивача в банку; грошова сума в розмірі 169 500,00 грн - зарахована 01 жовтня 2016 року переказом від 30 вересня 2016 року з картки, що належить ОСОБА_5 ; грошова сума в розмірі 39 600,00 грн була отримана 02 жовтня 2016 року готівкою від ОСОБА_5 та зарахована на поточний рахунок позивача в банку.

Отже, позивач вважав, що квартира в м. Львові придбана ним в приватну особисту власність за грошові кошти, що належали йому особисто. Крім того, зазначає, що його матір`ю ОСОБА_6 було надано додаткові кошти на обладнання квартири, зокрема - придбання меблів та кухні. Вказане також підтверджується транзакціями грошових переказів, що були здійсненні його матір`ю. Таким чином, на придбання квартири у Львові та придбання меблів та іншого, ОСОБА_6 було надано позивачеві грошову суму в розмірі 201 415,00 грн в якості особистої приватної власності. Тому вважає, що квартира у м. Львові була придбана ним виключно на грошові кошти, надані йому в якості особистих приватних, що тягне за собою особисту приватну власність на вказану квартиру.

З приводу вимоги про визнання за ним на праві особистої приватної власності машиномісця (гаражу) позивач зазначив, що вказане майно належить йому на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості від 21 січня 2019 року, довідки оплату майнових прав в повному обсязі та акта прийому-передачі майна від 31 травня 2019 року. Право власності зареєстровано на вказаний об`єкт нерухомості за реєстраційним номер 712846101 відповідно до рішення про державну реєстрацію права від 11 червня 2019 року. За це машиномісце ним було сплачено 115 632,62 грн, з яких 50 000,00 грн на його рахунок було надіслано 04 січня 2019 року його матір`ю ОСОБА_6 та 163 000,00 грн - 18 січня 2019 року. Тому позивач вважав, що машиномісце належить йому на праві особистої приватної власності та не належить поділу між подружжям.

Стосовно транспортного засобу вказував, що такий був придбаний ним 27 квітня 2018 року також за рахунок особистих грошових коштів. Ці кошти мають наступне походження: до шлюбу він мав розміщений депозитний вклад № 72768626 у відділенні AT «Ощадбанк» № 0106 від 03 липня 2014 року, який було закрито 07 серпня 2014 року із повернення грошової суми в розмірі 100 010,00 грн. Станом на дату закриття депозитного вкладу курс долара США становив 12,45 грн. За розрахунками позивачем було отримано грошову суму в еквіваленті 8 032,90 дол. США. Станом на час придбання транспортного засобу, 27 квітня 2018 року, курс долара США становив 26,23 грн, що за розрахунком становило 210 702,9 грн, які були витрачені позивачем на придбання транспортного засобу. Вказане підтверджує належність грошових коштів, що витрачені на придбання спірного транспортного засобу, виключно позивачеві в порядку особистої приватної власності, що не підлягають поділу між подружжям.

ОСОБА_1 з урахуванням збільшення розміру позовних вимог просив:

визнати договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ушивець О. Ю. за № 3330 від 24 лютого 2017 року недійсним в частині зазначення про купівлю квартири за особисті кошти ОСОБА_2 в її особисту приватну власність;

застосувати наслідки часткової недійсності договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у вигляді визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя;

скасувати державну реєстрацію за індексним номером 34023462 від 24 лютого 2017 року одноособового права власності ОСОБА_2 на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 10;

визнати за ОСОБА_2 1/2 частину ідеальної частки права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 1/2 частину ідеальної частки права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнути з ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 672 500,00 грн в порядку виконаного боргового зобов`язання;

визнати за ОСОБА_1 одноособове право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , з коморою в підвалі;

визнати за ОСОБА_1 одноособове право власності на машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 одноособове право власності на транспортний засіб легковий автомобіль BMW 3201,2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 .

У квітні 2020 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 28 листопада 2015 року між нею і ОСОБА_1 укладений шлюб. Від шлюбу вони дітей не мають. Протягом усього подружнього життя вони проживали разом, вели спільне господарство, обоє отримували дохід від здійснення підприємницької діяльності у сфері надання послуг з комп`ютерного програмування. Фактичні шлюбні відносини сторін припинено 12 січня 2020 року, на момент звернення до суду із зустрічною позовною заявою шлюб не розірвано, але подано позовну заяву про розірвання шлюбу.

За час перебування у шлюбі, за сторонами у справі зареєстровано таке майно: квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира за адресою: АДРЕСА_2 , з коморою в підвалі; машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб BMW 320і, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Згоди щодо розподілу майна між сторонами не досягнуто, тому вона звертається з зустрічним позовом до суду.

Стосовно квартири за адресою: АДРЕСА_2 зазначала, що за договором купівлі-продажу квартири від 09 липня 2018 року № 1430, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., подружжям придбано квартиру на ім`я відповідача ОСОБА_1 . Ця квартира була придбана в період шлюбу сторін та за спільні сумісні кошти подружжя в інтересах сім`ї. Договір купівлі-продажу вказаної квартири був укладений на підставі попереднього договору купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2016 року № 1470, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. У пункті 12.13 попереднього договору купівлі-продажу квартири зазначено, що «до відома Продавця, в особі представника, доведено, що укладення даного Договору здійснюється за згодою дружини - ОСОБА_2 , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 1469». У пункті 4.5 основного договору купівлі-продажу вказаної квартири від 09 липня 2018 року № 1430 зазначено, що «до відома Продавця, в особі представника, доведено, що укладення даного Договору здійснюється за згодою дружини - ОСОБА_2 , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. 09 липня 2018 року за реєстровим № 1429». У заяві-згоді на вчинення такого правочину від 09 липня 2018 року № 1429, нотаріально засвідченій приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., позивач зазначила: «Я, ОСОБА_2 , цією заявою надаю згоду своєму чоловіку - ОСОБА_1 , придбати квартиру АДРЕСА_5 , шляхом укладення ним відповідного договору купівлі-продажу квартири. При цьому я заявляю, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї, та погоджуюся з тим, щоб умови договору (у тому числі і сума договору) визначалися моїм чоловіком самостійно». Процитовані пункти попереднього та основного договору купівлі-продажу квартири, наявність згоди відповідача на придбання цієї квартири доводять, що така квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя.

Щодо машиномісця позивач за зустрічним позовом зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості від 21 січня 2019 року № МПЧ-10-114/1, довідки про оплату майнових прав у повному обсязі та акта прийому-передачі майна від 31 травня 2019 року подружжям було придбано машиномісце № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_6 на ім`я ОСОБА_1 . Такий договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості укладався у письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому нотаріально посвідчена згода дружини на вчинення такого правочину не надавалася. Це машиномісце було придбане у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї.

Стосовно транспортного засобу позивач за зустрічним позовом вказала, що 27 квітня 2018 року подружжям було придбано автомобіль BMW 320і, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 . Автомобіль придбано у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. Сторони спільно використовували автомобіль для спільних поїздок на роботу, за покупками, на відпочинок, до батьків тощо.

Таким чином, зазначені об`єкти: квартира у м. Львові (з коморою), машиномісце, автомобіль були придбані у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, а тому такі об`єкти є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між сторонами у рівних частках.

На переконання позивача за зустрічним позовом, ефективним способом захисту її прав у цій справі є вимога про визнання за нею права особистої приватної власності на машиномісце замість 1/2 частки у спірному автомобілі.

З приводу визнання права особистої приватної власності на квартиру в м. Харкові позивач за зустрічним позовом вказала, що за договором купівлі-продажу від 24 лютого 2017 року № 3330, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О. Ю., вона придбала в особисту приватну власність спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Ця квартира була придбана виключно за її особисті кошти. Під час придбання цієї квартири не було вкладено особистих коштів відповідача чи спільних коштів подружжя. Зазначене підтверджується заявою відповідача від 22 лютого 2017 року № 95, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Курило Н. Й. та вказівкою про цю заяву у тексті оскаржуваного договору купівлі продажу квартири, зокрема у пункті 10 вказано: «цей договір укладається Покупцем, за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується заявою, в якій він стверджує, що квартира придбається дружиною за особисті кошти, в особисту приватну власність, підпис на якій засвідчено Курило Н. Й. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 22.02.2017 року за реєстровим № 95». У цій заяві відповідач підтвердив, що «грошові кошти, за які придбавається вищезазначене нерухоме майно (квартира за адресою АДРЕСА_1 ) є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , вищезазначена квартира не буде являтися спільним майном подружжя, будь-яких претензій щодо цього нерухомого майна в майбутньому я не матиму».

Крім того, у матеріалах справи наявні дві різні нотаріально посвідчені заяви-згоди позивача і відповідача на придбання спірних квартир у м. Харкові та м. Львові. Це означає, що сторони чітко узгодили і розмежували між собою, яка з квартир, придбаних у період шлюбу, буде вважатися спільним сумісним майном, а яка особистим майном відповідача. Тому факт придбання вказаної квартири за особисті приватні кошти позивачки, вважає встановленим і підтвердженим відповідачем.

З огляду на викладене ОСОБА_2 просила здійснити поділ майна, що є спільною власністю подружжя та:

визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 (з коморою);

визнати за нею право особистої приватної власності на машиномісце № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_6 ;

визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова 01 жовтня 2020 року прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом та присвоєно справі № 953/2242/20.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 задоволено частково.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про:

- визнання договору купівлі-продажу від 24 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О. Ю., недійсним, в частині зазначення про купівлю квартири за особисті кошти ОСОБА_2 в її особисту приватну власність квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

- застосування наслідків часткової недійсності договору купівлі-продажу від 24 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О. Ю. за № 3330 у вигляді визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;

- скасування державної реєстрації за індексним номером 34023462 від 24 лютого 2017 року одноособового права власності ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнання за ним 1/2 частини ідеальної частки права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнання за ОСОБА_7 1/2 частини ідеальної частки права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнення з ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 672 500,00 грн в порядку виконання боргового зобов`язання.

Задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 про:

- визнання за ним одноособового права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , з коморою. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , з коморою;

- визнання за ним одноособового права власності на машиномісце, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину машиномісця, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ;

- визнання за ним одноособового права власності на транспортний засіб - легковий автомобіль BMW 320i, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобілю BMW 320i, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 .

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 , з коморою.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Задоволено частково позовну вимогу ОСОБА_2 про визнання за нею права приватної власності на машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 у замін на належну їй 1/2 частину автомобіля BMW 320i, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину машиномісця, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 та право власності на частину автомобілю BMW 320i, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 , що зареєстрована за ОСОБА_1 .

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4 204,00 грн.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 852,88 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідно до пункту 10 договору купівлі-продажу від 24 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О. Ю., квартира за адресою АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 за згодою її чоловіка - ОСОБА_1 . Така згода підтверджена заявою від 22 лютого 2017 року, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Курило Н. Й., і відповідно до якої ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти, за які придбавається вказана квартира не будуть являтися спільним майном подружжя, будь-яких претензій щодо цього нерухомого майна в майбутньому він мати не буде. Крім того, приватним нотаріусом зазначено, що особу ОСОБА_1 , який підписав документ, встановлено, його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено.

Суд критично оцінив пояснення ОСОБА_1 , що нібито його було введено в оману, а тому договір купівлі-продажу вказаної спірної квартири слід визнати недійсним, адже на підтвердження цих обставин позивач не зазначив жодної обставини, а також не надав жодного доказу, який би вказував на те, що під час підписання заяви про надання згоди, він не розумів правових наслідків правочину. Крім того, оспорюючи в цій частині договір купівлі-продажу, позивач не просить визнати недійсною нотаріально посвідчену заяву, яка і стала підставою для вчинення нотаріального правочину, а саме укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, суд звернув увагу на те, що з моменту підписання вказаної заяви та до фактичного припинення шлюбних відносин пройшов значний проміжок часу, за період якого ОСОБА_1 міг зрозуміти настання правових наслідків підписання такої заяви та ініціювати перед дружиною питання про зміну статусу спірної квартири.

Також заслуговують на увагу пояснення представника відповідача, яка зазначала про те, що заява від 22 лютого 2017 року засвідчена приватним нотаріусом у м. Львові за два дні до укладання договору купівлі-продажу у м. Харкові. Таким чином, позивач самостійно звернувся до приватного нотаріуса з метою укладення нетипової заяви - згоди одного з подружжя на укладення правочину, що передбачає додаткові, особливі положення щодо джерела походження коштів та визначення режиму особистої приватної власності майна. Це свідчить про те, що позивач усвідомлював, що квартира придбається не за спільні гроші подружжя.

Доводи про те, що квартира в м. Харкові є також суб`єктом спільної сумісної власності, адже кошти на її придбання надавалися дідом позивача, суд до уваги не взяв, оскільки в судовому засіданні, попереджений про кримінальну відповідальність, свідок ОСОБА_5 цей факт не підтвердив, а лише зазначив про те, що він давав грошові кошти виключно своєму онукові ОСОБА_1 , однак в яких розмірах, на яких умовах та на придбання чого він не пам`ятає.

Таким чином, суд зробив висновок, що ОСОБА_2 спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а тому її вимога за зустрічним позовом про визнання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю підлягає задоволенню. Водночас вимога ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, застосування наслідків часткової недійсності договору купівлі-продажу квартири, визнання цієї квартири спільним сумісним майном подружжя та визнання за ним права власності на частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також скасування державної реєстрації одноособового права власності на цю квартиру за ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 672 500,00 грн в порядку виконання боргового зобов`язання суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кошти, які начебто отримані позивачем від його діда, були використані в інтересах сім`ї, та витрачені саме на придбання майна. Вказане також підтверджується показами свідка ОСОБА_5 , який зазначив, що надавав кошти виключно для свого онука, ОСОБА_1 , а для ОСОБА_2 він нічого не давав. Крім того, свідок не підтвердив, які суми він надавав онукові та на які потреби. Отже, не встановлено, чи дійсно надавались кошти саме у позику, на які цілі, на яких умовах, який строк їх повернення та чи згодна була дружина, ОСОБА_2 з такими умовами, якщо такі кошти були надані в інтересах сім`ї. Крім того, суд звертає увагу, що право вимоги за договором позики належить виключно позикодавцю, сам ОСОБА_1 у вказаних правовідносинах є позичальником. Таким чином, на переконання суду першої інстанції, у задоволенні вимоги про стягнення грошового зобов`язання в розмірі 672 500,00 грн слід відмовити.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним одноособового права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 з коморою в підвалі, адже вона була придбана виключно за його особисті кошти, які йому надав його дід, суд виходив з наступного. Як вже зазначалось, свідок ОСОБА_5 не зміг підтвердити в судовому засіданні, в якій кількості він надавав грошові кошти онукові та на що вказані кошти були витрачені. Роздруківки транзакцій з банку, які надані позивачем на підтвердження його вимог, також не підтверджують фактів, що переказів діда було достатньо для купівлі квартири у м. Львові, та що саме ці перекази грошових коштів витраченні на придбання квартири. Крім того, у пункті 12.13 попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири від 03 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., зазначено, що до відома продавця, в особі представника, доведено, що укладання договору здійснюється за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 1469. Також у пункті 4.5 договору купівлі-продажу майна, який укладений через майже два роки, 09 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., зазначено, що до відома продавця, в особі представника, доведено, що купівля здійснюється за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. 09 липня 2018 року за реєстровим № 1429. Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 09 липня 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., вона надала свою згоду своєму чоловіку - ОСОБА_1 на придбання спірної квартири шляхом укладення ним відповідного договору купівлі-продажу квартири. При цьому зазначено, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї. Таким чином, позивач протягом двох років, з моменту підписання попереднього договору купівлі-продажу та до моменту укладення договору купівлі-продажу, не заперечував проти того, що квартира у м. Львові придбавається за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. Крім того, заявляючи вимогу про визнання особистого права власності на квартиру у м. Львові, позивач не оскаржує договір купівлі-продажу, заяву - згоду ОСОБА_2 , не залучає до участі у справі нотаріуса, яким посвідчено ці договори та заяви, а також не залучає попереднього власника, продавця - АТ «Закритий недиверсифікований венчурний кооперативний інвестиційний фонд «Адамант». Отже, суд зробив висновок, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 з коморою в підвалі придбана у період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя та в порядку поділу майна подружжя підлягає розподілу між подружжям по 1/2 частині кожному. Тому позовна вимога ОСОБА_1 щодо визнання за ним одноособового права власності на вказану квартиру підлягає частковому задоволенню, а вимога позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання за нею 1/2 частини на квартиру підлягає задоволенню повністю, суд визнав за кожним з подружжя по 1/2 права приватної власності на цю квартиру.

З приводу транспортного засобу - легкового автомобілю BMW 320i, а також машиномісця № НОМЕР_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , судом встановлено, що це майно придбано у період шлюбу подружжя, за їх спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу у рівних частинах.

Суд не взяв до уваги доводи позивача ОСОБА_1 про те, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти, які зняті з його депозитного рахунку, який був розмішений ним до укладення шлюбу, адже відповідно до довідки АТ «Ощадбанк» від 26 лютого 2020 року № 1724 ОСОБА_1 мав розміщений депозитний вклад № 72768626 від 03 липня 2014 року, рахунок № НОМЕР_4 , в сумі 100010 грн в головному управлінні по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» у відділенні № 0106, який був повернутий та закритий 07 серпня 2014 року. Отже, депозит відкритий та закритий до укладення шлюбу. Сам автомобіль було придбано 27 квітня 2018 року, тобто через 3 роки та 8 місяців після закриття депозиту. Таким чином, через великий проміжок часу, неможливо встановити, що саме зняті з депозиту кошти, були витрачені на придбання автомобілю, а не на будь-які інші потреби. Також, суд критично оцінив пояснення свідка ОСОБА_1 , що на придбання машиномісця були витрачені кошти, які вона надала своєму сину в особисту власність, а не у власність подружжя, адже самого факту перерахування грошових переказів ОСОБА_6 її сину ОСОБА_1 не достатньо для висновку, що саме ці кошти були витрачені на купівлю спірного машиномісця. Крім того, відповідно до копії роздруківки виписки по рахунку ОСОБА_1 , виданої АТ КБ «ПриватБанк», грошові перекази продовжували надходити на рахунок позивача також після укладення договору купівлі-продажу машиномісця. Роздруківка не містить призначення платежу, а ОСОБА_1 не був позбавлений можливості отримати нотаріально посвідчену заяву-згоду на придбання ним майна у особисту приватну власність.

Таким чином, з урахуванням встановленого та у зв`язку з тим, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не погодився з запропонованим позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 порядком розподілу автомобіля та машиномісця, залишивши за нею право особистої власності на машиномісце та за ОСОБА_1 право особистої власності на автомобіль, який перебуває у його розпорядженні, а також того, що позивач не надавав згоду на компенсацію різниці вартості майна, у разі задоволення запропонованого ОСОБА_2 розподілу вказаного майна, суд зробив висновок, що вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним особистої приватної власності на машиномісце та транспортний засіб та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права особистою приватної власності на машиномісце із залишенням при цьому в особистій приватній власності ОСОБА_1 спірного автомобіля підлягають частковому задоволенню. Тому суд визнав за ОСОБА_1 і ОСОБА_8 право власності по 1/2 частині на спірні автомобіль та машиномісце.

Стосовно посилання позивача на дарування дідом та його матір`ю коштів позивачу у особисту приватну власність для придбання квартири представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей - фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Національна валюта відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про валюту і валютні операції» належить до валютних цінностей. Згідно з пунктом 5 підрозділу XX ПК України неоподатковуваний мінімум доходів громадян дорівнює 17,00 грн. П`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян становить 850,00 грн. Тобто договір дарування грошових коштів на суму більш ніж 850,00 грн укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Такий договір не може вчинятися усно. Таким чином, відповідно до частини першої статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження внесення у придбання спірного майна його особистою власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що сплачені кошти за спірне майно були особистими коштами ОСОБА_1 , які отримані ним від діда та матері й надані саме ОСОБА_1 для купівлі квартири АДРЕСА_7 , а також транспортного засобу BMW 320i, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 , оцінені судом апеляційної інстанції як обставина, що грошові кошти передавались в інтересах сім`ї, адже матеріалами справи не підтверджено протилежного і це не спростовано позивачем за первісним позовом.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 наголошував на покладенні тягаря доведення спільності майна подружжя саме на відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 , але відповідно до статті 60 СК України тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, хто її спростовує. У спірних правовідносинах цією особою є ОСОБА_1 .

Інші аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції вказав, що в постанові апеляційного суду питання розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу адвоката не вирішувалось.

На підтвердження витрат за надану правничу допомогу ОСОБА_2 надала договір-доручення про надання правової допомоги від 16 березня 2020 року № 01-16/03/2020, ордер на надання правової допомоги серії ВС № 1231962, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001066, додаток № 2 до договору-доручення від 16 березня 2020 року про надання правової допомоги № 01-16/03/2020, акт надання послуг від 31 жовтня 2023 року № БК10/002 на суму 18 800,00 грн.

Таким чином, відповідно до статті 141 ЦПК України вказані витрати підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Разом з цим, оскільки представник ОСОБА_1 подав заяву про зменшення розміру судових витрат, апеляційний суд вважав за доцільне зменшити суму заявлених витрат на правничу допомогу до 10 000,00 грн, з урахуванням норм частин четвертої, п`ятої статті 137 ЦПК України, а саме виходячи зі складності справи, ціни позову, незначного обсягу матеріалів цієї справи, обсягів підготовлених процесуальних документів адвокатом та незначного терміну розгляду справи.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 Просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди помилково вказали, що позивач не надав жодних доказів, які б доводили, що він дійсно отримав кошти від свого діда у безпроцентну позику та що саме ці кошти, які він начебто отримав, були вкладені у придбання квартири. Проте позивач надав докази транзакцій та порівняння отриманих сум із вартістю квартири. Стосовно неможливості подружжя придбати за власні кошти квартиру, скаржник звернув увагу та долучив до матеріалів справи податкові декларацію та довідки, якими підтверджується відсутність коштів на придбання спірного майна. Стан доходів відповідача не дозволяв забезпечити придбання об`єктів нерухомого та рухомого майна за власні та/або спільні кошти подружжя. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про ненадання апеляційним судом жодної оцінки доводам апеляційної скарги щодо договорів дарування, адже обдарованим є лише один з подружжя, а не подружжя загалом. Також не враховано доводи щодо норм звичаєвого права не укладати подібні договори між родичами, показання свідків-дарувальників та презумпцію правомірності правочину у сукупності;

мотивувальна частина постанови апеляційного суду взагалі не містить будь- яких висновків та аналізу доказів сторони позивача за первісною позовною заявою, мотивів відхилення аргументів, визначених скаржником у апеляційній скарзі як підставу для оскарження; судом апеляційної інстанції не досліджено та не надано оцінки доказами та матеріалам, що долучені учасниками справи у суді першої інстанції, та які підлягали врахуванню;

відхиляючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції, формально послався на статтю 60 СК України та на наявність саме у нього обов`язку щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (стосовно квартири за адресою: АДРЕСА_4 , з коморою; машиномісця за адресою: АДРЕСА_3 та автомобіля BMW 320i, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 );

суди під час оцінки обставин щодо належності грошових коштів (які передавалися ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь скаржника) саме подружжю, не врахували пунктів 2, З частини першої статті 57 СК України; не надали належну оцінку тому факту, що допитані під час судового розгляду свідки підтвердили те, що передані (перераховані) ними грошові кошти не були та не могли бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

суди не врахували обставини ненадання (неспростування) відповідачем належних і допустимих доказів належності грошових коштів, переданих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , наявності у подружжя самостійного доходу (заощаджень та/або заробітку), як джерела або передумовою придбаного майна. Матеріали справи та відомості, що підтверджені суду під час допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , достеменно свідчать про безпідставність висновків відповідача та висновків судів щодо передачі грошових коштів саме на користь подружжя, а не на користь скаржника;

змісту постанови апеляційного суду не відповідає підпунктам «б», «в», «г» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України. Вказана обставина є самостійною підставою визнання такого судового рішення необґрунтованим та свідчить про наявність підстав для її скасування;

вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Проте у цій справі ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не досліджували обставини та докази надані ОСОБА_1 на підтвердження обставин передачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 грошових коштів саме йому і що вказані кошти не були та не могли бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач за первісним позовом надав суду форму ОК-7 та податкову декларацію, відповідно до яких сумарний дохід позивача за первісним позовом за період, що передував придбанню квартири за адресою: АДРЕСА_4 за 1 152 825,00 грн, становить 388 509,34 грн без витрат на оплату орендованого житла в м. Києві, харчування та інших поточних потреб. Вказане вочевидь не відповідає можливості даного подружжя придбати за власні спільні кошти коштовний об`єкт нерухомості. Цими доказами (форма ОК-7 та податкова декларація) підтверджується неможливість подружжя самостійно накопичити грошову суму в 1 152 825,00 грн станом на першій транш 03 жовтня 2016 року при заробітку чоловіка з моменту одруження на час платежу в 388 509,34 грн без поточних витрат. Отже, джерелом походження сплачених за квартиру коштів не є спільні сумісні кошти подружжя;

суди повинні були взяти до уваги доведений доказами рівень доходів ОСОБА_1 (388 509,34 грн) та заявлений, але не спростований іншою стороною рівень доходів іншого подружжя - відповідача (близько 40 000,00 грн), що сумарно відповідає рівню доходів подружжя, який об`єктивно не відповідав для цілей придбання вказаної квартири за власні кошти;

суди не врахували норми статей 720, 722 ЦК України щодо правової конструкції договору дарування. За своєю юридичною природою передача грошових коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь скаржника є правочинами дарування, за якими родичі позивача за первісним позовом є дарувальниками, а позивач за первісним позовом - обдаровуваним. Відповідно до правової конструкції договору дарування, передбаченої статтями 720, 722 ЦК України, дарування на користь подружжя не передбачено, але в разі надання згоди відповідачем за первісним позовом на прийняття вказаного дарунку, вона б отримала право власності на нього. Проте такої згоди ОСОБА_2 в матеріалах справи не міститься. Таким чином, право власності на грошові кошти в розмірі 1 152 825,00 грн (169 500,00 грн в безготівковій формі та інші в готівкою) та на 213 368,38 грн в безготівковій формі виникло лише у позивача за первісним позовом. Натомість суди формально відхилили походження вказаних грошових коштів за договором дарування (або пожертви) позивачеві за первісним позовом, не взяли до уваги твердження представника позивача за первісним позовом щодо звичаєвого права не укладати договори дарування грошових коштів між родичами (зокрема - батьками та дітьми (онуками)), не взяли до уваги відсутність визнання вказаних правочинів недійсними в судовому порядку та необґрунтовано визнали ці грошові кошти спільним доходом подружжя. Отже, за відсутності укладеного договору дарування між ОСОБА_5 (дідом позивача за первісним позовом) і ОСОБА_6 (матір`ю позивача за первісним позовом) із відповідачем за первісним позовом, необґрунтованим є висновок судів про те, що передані кошти, передані позивачу за первісним позовом дідом та матір`ю, є саме «доходом подружжя». При цьому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя;

ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не було встановлено того, за рахунок яких коштів були придбані квартира за адресою: АДРЕСА_4 , машиномісце та транспортний засіб.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що предметом касаційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині вимог за первісним позовом ОСОБА_1 про визнання за ним одноособового права власності на: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , з коморою в підвалі; машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб легковий автомобіль BMW 3201,2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 та в частині вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на: 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 (з коморою) та машиномісце № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_6 і постанова апеляційного суду.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У травні 2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив, який поданий представником ОСОБА_11 . Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відзив мотивований тим, що:

у матеріалах справи містяться форма ОК-7 та податкова декларація єдиного податку ФОП ОСОБА_1 за 3 квартали 2016 року. Як видно із вказаної податкової декларації ФОП ОСОБА_1 , фізична особа-підприємець, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, не обліковує свої витрати. Тому вирахувати чистий дохід такого підприємця (як різницю між валовим доходом і витратами) неможливо. Таким чином, неможливо й однозначно стверджувати про те, чи була в особи фінансова можливість придбавати певне майно. Усі розрахунки позивача за первісним позовом, які він наводив у відзиві на зустрічний позов, щодо мінімальних витрат подружжя в розмірі не менше 260 000,00 грн, за умови доходу ОСОБА_12 в розмірі 388 509,34 грн, є припущеннями. У матеріалах справи відсутні докази (вартості оренди квартири, витрат на харчування, тощо), які б дозволили зробити відповідні розрахунки. При цьому питання доходів ОСОБА_2 судом взагалі не досліджувалося. Представник позивача як в суді апеляційної інстанції, так і в касаційній скарзі зазначав, що «надати докази її доходів не стало можливим». Проте для з`ясування вказаного питання й підтвердження своєї позиції позивач за первісним позовом міг би у суді першої інстанції витребувати у відповідача чи в податкових органів документи про доходи ОСОБА_2 , але цього не зробив. Аргументи касаційної скарги про те, що відповідач мала спростовувати вигадані позивачем обставини придбання квартири, машиномісця та транспортного засобу суперечать правилам доказування. Саме позивач вимагає надати оцінку питанню доходів з метою спростування презумпції спільності майна, а тому таке спростування є його обов`язком, а не обов`язком відповідача;

у касаційній скарзі (як і під час усього розгляду справи в попередніх інстанціях) позивач за первісним позовом посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду в справі від 22 січня 2020 року № 711/2302/18. У справі Верховний Суд вказав, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. У вказаній справі квартира була визнана особистою приватною власністю позивача, адже можна було чітко простежити, що він продав одну квартиру і в цей же день на отримані від продажу кошти придбав іншу, яка і була предметом спору. Квартира за адресою: АДРЕСА_4 була придбана під час шлюбу у спільну сумісну власність подружжя, розрахунки за неї здійснювалися із рахунку ОСОБА_1 на рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного КІФ «Адамант» трьома платежами: 03 жовтня 2016 року у сумі 806 977,5 грн; 02 грудня 2016 року - 230 565,00 грн та 02 лютого 2017 року - 115 282,50 грн;

позивач безпідставно стверджує, що грошові кошти, які були використані під час придбання спірного майна, надані саме йому в дар від його діда та матері. Договір дарування грошових коштів на суму більш ніж 850 грн укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Такий договір не може вчинятися усно. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Позивач також стверджував, що його дід подарував йому кошти у розмірі 806 977,50 грн декількома платежами: 30 вересня 2016 року - суму у розмірі 598 500,00 грн передано готівкою, а надалі внесено позивачем на банківський рахунок; 01 жовтня 2016 року - суму в розмірі 169 500,00 грн переказом на банківський рахунок позивача; 02 жовтня 2016 року - суму у розмірі 39 600,00 грн передано готівкою позивачу, а надалі внесено позивачем на банківський рахунок. У випадку, якщо кошти трьома платежами були подаровані позивачу, то мали би бути наявні три договори дарування, укладені між позивачем та його дідом у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. В подальшому позивач вказував, що його дідом були надані кошти у розмірі 230 566,00 грн та 115 283,50 грн, а також 201 415,00 грн - його матір`ю, проте жодних договорів дарування коштів не було долучено до матеріалів справи. За таких обставин презумпція спільної сумісної власності позивачем за первісним позовом не спростована;

помилковими є аргументи позивача про те, що суди не взяли до уваги положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 і саме тому справа повинна бути передана на новий розгляд, адже відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою оскарження рішень у касаційному порядку є неврахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не у постановах Пленуму Верховного Суду України (які мають рекомендаційний характер);

посилання скаржника на те, що постанова апеляційного суду не відповідає підпунктам «б», «в», «г» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України є безпідставним. Зі змісту постанови апеляційного суду зрозуміло, з якими аргументами сторін суд погодився, а з якими ні, і чому саме вважає рішення суду першої інстанції законним.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 05 березня 2024 року указані недоліки було усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі № 953/2242/20 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У квітні 2024 року матеріали справи № 953/2242/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю його уповноваженого представника відмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 08 квітня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року в справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року в справі № 917/1307/18, від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18, від 29 липня 2020 року в справі № 127/16354/17, від 20 січня 2020 року у справі № 711/2302/18; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 28 листопада 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Від шлюбу подружжя дітей не має.

У період перебування у зареєстрованому шлюбі було придбане наступне майно:

квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 ;

квартира за адресою: АДРЕСА_4 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 ;

машиномісце за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстроване за ОСОБА_1 ;

транспортний засіб BMW 320i, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 , крім іншого просив визнати за ним одноособове право власності на: квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; машиномісце за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб легковий автомобіль BMW 3201, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач за первісним позовом наголошував, що вказане майно було придбане хоча і в період зареєстрованого шлюбу, але за кошти, які частково належали йому, а частково надавались йому особисто його дідом та матір`ю;

суди в оскарженій частині судових рішень виходили з того, що ОСОБА_1 не доведений факт придбання спірних квартири, машиномісця і транспортного засобу за особисті кошти, він не скористався правом на отримання нотаріально посвідченої заяви-згоди дружини на придбання майна у особисту приватну власність, тому, суди вважали, що спірне майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжя по 1/2 частці;

суди правильно вважали, що посилання позивача за первісним позовом на те, що сплачені кошти за квартиру були його особистими коштами, які отримані ним від діда та матері та надані саме йому ( ОСОБА_1 ) для придбання квартири, машиномісця та транспортного засобу, є недоведеними належними доказами. Тому суди зробили правильний висновок, що грошові кошти передавались саме в інтересах сім`ї, адже матеріали справи не містять доказів на підтвердження протилежного;

як під час апеляційного, так і під час касаційного провадження ОСОБА_1 наголошував, що тягар доведення спільності майна подружжя нормами законодавства покладено саме на відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 . Водночас апеляційний суд мотивовано зазначив, що у цій справі тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя покладається на того з подружжя, хто її спростовує, а саме на ОСОБА_1 .

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення вимог за первісним та зустрічним позовами щодо визнання за кожним із колишнього подружжя права власності по 1/2 частини на спірне майно.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не врахували доводи про дарування ОСОБА_5 (дідом позивача за первісним позовом) і ОСОБА_6 (матір`ю позивача за первісним позовом) грошей позивачу, які, на його переконання, підтверджені належними, допустимими доказами, касаційний суд відхиляє з таких підстав.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.

Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Як нікчемні законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (частина перша статті 220 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 220 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що вимога про нотаріальне посвідчення має прямо бути передбачена в тій чи іншій нормі закону, а не слідувати із розширеного її тлумачення і мати імпліцитний характер. Тобто людина розумна і обачна внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидного обов`язку вчинити відповідний договір в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, недотримання якого призводить автоматично (ipso iure) до нікчемності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2023 року в справі № 755/12702/22 (провадження № 61-11920св23)).

Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина п`ята статті 719 ЦК України).

У справі, що переглядається:

позивач наполягав на тому, що як договір дарування має бути кваліфіковане перерахування йому ОСОБА_5 (дідом позивача за первісним позовом) і ОСОБА_6 (матір`ю позивача за первісним позовом) коштів;

із аналізу частини п`ятої статті 719 ЦК України можна зробити висновок, що вимога про необхідність нотаріального посвідчення прямо передбачена в цій нормі для дарування коштів в сумі, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян;

перераховані кошти, станом на час перерахування, перевищували п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

З урахуванням встановлених судами обставин, відсутні підстави стверджувати про дотримання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 вимоги про нотаріальне посвідчення правочину. Натомість суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18, не свідчить, що суди ухвалили рішення без їх урахування.

Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині - без змін.

Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, то підстав для здійснення розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , залишити без змін.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в частині позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ним одноособового права власності на: квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; машиномісце за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб легковий автомобіль BMW 3201, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на: 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 ; машиномісце № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_6 , залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат