Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9900/2025
Головуючий у суді першої інстанції А. М. Анохін
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

09 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Анохіна А. М., в примішенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати відповідача таким, що не прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на частину грошового вкладу спадкодавця ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 161 608,37 грн, видане 10.10.2024 приватним нотаріусом КМНО Савенко І. В.

В обґрунтування позовних вимогзазначено, що 20.09.1997 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 26.06.2001. Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 . У березні 2022 року син загинув у м. Маріуполь Донецької області, виконуючи свій обов`язок з відсічі російської агресії у складі окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Національної гвардії України. Тіло ОСОБА_2 було передано 30.05.2022 по обміну та було поховане у м. Дніпро, як тіло невідомого солдата. Відповідно до довідки про причину смерті Дніпропетровського обласного бюро СМЕ від 12.08.2022, причиною смерті ОСОБА_2 стало ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї, дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Смерть ОСОБА_2 підтверджується відповідним актовим записом № 657 від 06.07.2022. Відповідач отримав свідоцтво про смерть, видане 10.09.2022 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач отримала дублікат свідоцтва про смерть сина, видане 18.10.2022 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 01.10.2022 ОСОБА_2 був перепохований на військовому кладовищі у м. Києві. 01.11.2022 позивач звернулась до приватного нотаріуса КМНО Савенко І. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 та приватним нотаріусом було заведено спадкову справу № 12/2022. Крім того, 17.01.2023 відповідач також подав заяву про прийняття спадщини. 10.10.2024 приватним нотаріусом КМНО Савенко І.В. було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на частину грошового вкладу в АТ КБ «Приватбанк» в загальному розмірі 161 608,37 грн.

Позивач вважає, що відповідач є таким, що втратив право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , а свідоцтво про право на спадщину є недійсним, оскільки, з дати складення 06.07.2022 актового запису про смерть сина та до дати звернення відповідача із заявою про прийняття спадщини минуло більше шести місяців, а відтак відповідач за вимогами закону є таким, що спадщину не прийняв та наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко І. В., про визнання особи такою, що не прийняла спадщину, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно послався на пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», оскільки він суперечить статтям 1270, 1272 Цивільного кодексу України та не підлягає застосуванню до даних правовідносин. Суд не врахував правовоу позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловлену у справі №676/47/21 (провадження №61-8014св22), висновки якого є обов`язковими для урахування судами, що відкидає можливість застосування 10-місячного строку на прийняття спадщини в умовах воєнного стану, передбаченого п. 3 постанова Кабінету Міністрів України №164, і наполягає на застосуванні 6- місячного строку, встановленого Цивільним кодексом України. Відповідно до отриманого відповідачем свідоцтво про смерть ОСОБА_6 НОМЕР_1 , видане 10.09.2022 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), смерть спадкодавця настала у віці 22 років у березні 2022 року у м. Маріуполь Донецької області. Разом з цим, відповідний актовий запис №657 про смерть було складено 06.07.2022, про що зазначено у самому свідоцтві. Таким чином, враховуючи що з дати складання 06.07.2022 актового запису №657 про смерть пройшло понад 6 місяців, відповідач є таким, що не прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , виходячи з положень ч.1 ст.1272 ЦК України, відповідно до якої якщо спадкоємець протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Всупереч цьому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенко Іриною Вікторівною не було відмовлено відповідачу у видачі будь-яких документів про право на спадщину спадкодавця, а навпаки протиправно всупереч зазначених положенням чинного законодавства було видано 10.10.2024 відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 грошового вкладу в АТ КБ «ПриватБанк» в загальному розмірі 161 608,37 грн, яке було зареєстроване в реєстрі за № 712

Натомість позивач проживала та була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем АДРЕСА_1 , та не заявляла по відмову від неї, а навпаки подала заяву про прийняття спадщини, відповідно позивач є такою, що прийняла спадщину після смерті сина. Натомість відповідач не зважаючи на те, що він подав заяву про прийняття спадщини є таким, що не прийняв її у розумінні положень чинного законодавства.

Обставини справи свідчать, що відповідач був обізнаний про смерть спадкодавця, проводив упізнання тіла у встановленому порядку, отримував довідку про причину смерті, подавав відповідні документи та отримував свідоцтво про смерть, і як спадкоємець за законом, відповідно знав про відкриття спадщини, отже для прийняття спадщини мав подати нотаріусу відповідну заяву, однак цього протягом строку, встановленого законом, не зробив. Таким чином, існує факт пропуску відповідачем строку для прийняття спадщини та відсутні будь-які поважні причини для пропуску ним цього строку.

Суд першої інстанції в оскарженому рішенні також зазначив, що цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту цивільних прав, як визнання особи такою, що не прийняла спадщину, та законом передбачено підстави для усунення особи від права на спадкування, та/або оскарження дій та рішень нотаріуса, в тому числі при прийнятті заяви про прийняття спадщини та видачі відповідного свідоцтва про право власності. Зазначене не відповідає дійсності та суперечить нормам чинного законодавства. Висновки суду першої інстанції не відповідають як вимогам ст. 1272 ЦК України, так і іншим вказаним вимогам закону.

В оскарженому рішенні суд першої інстанції також послався на рішення суду у цивільній справі №761/2768/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко Ірина Вікторівна про усунення від права на спадкування. При цьому на даний час вказана справа прийнята до розгляду Верховним Судом, тому остаточне рішення у справі відсутнє. Відповідно посилання відповідача на вказану справу є безпідставним, а рішення у вказаній справі №761/2768/23 не можна вважати преюдиційним у даному випадку.

Апелянт вказує на те, що позовна вимога щодо визнання відповідача таким, що не прийняв спадщину, є правомірною та підлягає задоволенню, оскільки право позивача було порушене шляхом прийняття нотаріусом заяви відповідача про прийняття спадщини та фактичного визнання відповідача таким, що вчасно прийняв спадщину, шляхом видачі йому свідоцтва про право на спадщину на грошовий вклад у банку.

Посилаючись на п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України апелянт вказує, що під час апеляційного перегляду справи підлягають встановленню обставини пропуску відповідачем строку на прийняття спадщини.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач не скористався. Треті особи письмових пояснень щодо доводів апеляційної скарги позивача не подали.

Позивач ОСОБА_1 та представники позивача - адвокати Соботник Р. В. та Вихрицький Р. П. у сдовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити на підставі викладених доводів.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, з урахуванням раніше поданого відзиву на позовну заяву та наявних у матеріалах справи доказів на спростування викладених у позові обставин.

Треті особи ОСОБА_5 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко І. В. у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третіх осіб не надходило.

З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача та третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та її представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 20.09.1997 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було розірвано 26.06.2001, про що було зроблено актовий запис № 382, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданим 22.06.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Сторони є батьками померлого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 Національної гвардії України від 10.06.2022 № 145мтд, син сторін ОСОБА_2 із 20.05.2022 вважався таким, що був захоплений в полон.

Відповідач ОСОБА_2 05.07.2022 склав заяву, яку нотаріально посвідчив, про відмову від грошового забезпечення його сина на користь його матері ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 01.11.2022, на підставі лікарського свідоцтва про смерть №1061/НЕ від 01.06.2022 до реєстру 06.07.2022 було внесено запис про реєстрацію актового запису № 657 про смерть в березні 2022 року невідомої особи чоловічої статі у віці приблизно 30-50 років.

У листі КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 12.08.2022 зазначено, що згідно протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 11.08.2022, виданого старшим слідчим СВ УСБУ у Дніпропетровській області, особа трупа була впізнана, як ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки про причину смерті (до форми № 106/0№1061/НЕ) від 12.08.2022, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті кульове наскрізне поранення голови, ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї.

12.08.2022 на підставі висновку Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 138/20.20-81, до актового запису № 657 від 06.07.2022 внесено зміни у відомостях та інформації щодо померлого, а саме: відмітки невідомо та інформація відсутня були змінені на - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Києва, 22 роки (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 01.11.2022).

Судом встановлено, що відомості про особу померлого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , були фактично внесені до реєстру та зареєстровані компетентним органом 12.08.2022 шляхом зміни в реєстрі даних вже наявного запису про смерть невідомої особи чоловічої статі.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого 10.09.2022 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 22 років в м. Маріуполь Донецької області, про що 06.07.2022 складено актовий запис № 657.

29.09.2022 батько померлого ОСОБА_2 склав нотаріально посвідчену заяву, якою відкликав подану ним заяву від 05.07.2022 про відмову від грошового забезпечення його сина на користь його матері ОСОБА_1 .

01.10.2022 син сторні ОСОБА_2 був похований на військовому кладовищі в м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про поховання.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть (повторне), виданого 18.10.2022 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 22 років в м. Маріуполь Донецької області, про що 06.07.2022 було складено вактовий запис № 657.

Після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрилася спадщина, яка складається із грошового забезпечення (коштів), які перебували на рахунку спадкодавця (заробітна плата) та 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

01.11.2022 ОСОБА_1 , як мати, та 17.01.2023 ОСОБА_2 , як батько, звернулися до приватного нотаріуса КМНО Савенко І. В. із заявами про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

01.11.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенко І. В. заведено спадкову справу № 12/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер спадкової справи у Спадковому реєстрі: 69865893.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2024 у справі № 761/2768/23, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.09.2024, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус КМНО Савенко І. В. про усунення від права на спадкування.

З мотивувальних частин зазначених рішень суду вбачається, що ОСОБА_1 в ході розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги сину за його життя, а саме доказів, які б підтверджували його винну поведінку і які є достатньою правовою підставою для усунення його від права на спадкування.

10.10.2024 приватним нотаріусом КМНО Савенко І. В. було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на частину грошового вкладу в АТ КБ «Приватбанк» в загальному розмірі 161 608,37 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідач є таким, що втратив право на спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_2 , а свідоцтво про право на спадщину є недійсним, оскільки, з дати складення 06.07.2022 актового запису про смерть сина та до дати звернення відповідача із заявою про прийняття спадщини (17.01.2023) минуло більше шести місяців, а відтак ОСОБА_2 за вимогами закону є таким, що спадщину не прийняв та наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач, як батько і спадкоємець першої черги, у встановленому законом порядку від спадщини не відмовлявся та після належної реєстрації смерті сина шляхом внесення 12.08.2022 відповідних змін до реєстру вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 17.01.2023, а відтак встановлений законом шестимісячний строк відповідачем пропущено не було, та підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій, в тому числі, з огляду на нормативно-правові акти, які діють в період військового стану, у нотаріуса не було, та доказів зворотному стороною позивача суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 10 ЦПК Українивизначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 15 ЦК Українипередбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно зі статтями1216, 1217, 1218 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другійстатті 1223 ЦК Українивизначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першоюстатті 1258 ЦК Українивстановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК Українипередбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першоїстатті 1221 ЦК Українимісцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина першастатті 1268 ЦК України).

Частиною другоюстатті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Відповідо до положень ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від14 листопада 2018року у справі №2-1316/2227/11, від14травня 2018року у справі № 296/10637/15-ц та від 23 вересня 2020 року у справі №742/740/17 (Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно достатті 1301 ЦК Українисвідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз статті 1301 ЦК Українидозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Тлумачення статті 1273 ЦК Українисвідчить, що відмова від прийняття спадщини може бути здійснена протягом строку, встановленого законом для прийняття спадщини.

Право на відмову від прийняття спадщини існує у спадкоємця лише в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, після спливу якого відмова не допускається і продовження (поновлення) якого законом не передбачено.

У справі яка переглядається судом встановлено, що фактично ідентифікуючі дані про смерть сина сторін були зареєстровані в реєстрі 12.08.2022 шляхом внесення відповідних змін до раніше зареєстрованого запису про смерть невідомої особи, а тому саме з 12.08.2022 слід відраховувати шестимісячний строк для подання спадкоємцями заяви про прийняття спадщини.

Відповідач, як батько, і спадкоємець першої черги, після належної реєстрації смерті сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом внесення 12.08.2022 відповідних змін до реєстру, подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини 17.01.2023, тобто у встановлений законом шестимісячний строк для подання спадкоємцями заяви про прийняття спадщини.

Таким чиномвідповідачем не пропущено шестимісячний строк для подання спадкоємцями заяви про прийняття спадщини після смерті його сина, а тому суд вірно вважав, що у нотаріуса не було підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій. У встановленому законом порядку вдповідача від прийняття спадщини не відмовлявся.

Доводи апеляційної скарги у тому, що відповідач був обізнаний про смерть сина, оскільки він проводив упізнання тіла у встановленому порядку, отримував довідку про причину смерті, подавав відповідні документи та отримував свідоцтво про смерть, і як спадкоємець за законом, відповідно знав про відкриття спадщини, отже для прийняття спадщини мав подати нотаріусу відповідну заяву, однак цього протягом строку, встановленого законом, не зробив, колегію суддів оцінюються критично з огляду на встановлені судом обставини справи.

Установивши, що ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину після смерті свого сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на частину грошового вкладу спадкодавця ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 161 608,37 грн, видане 10.10.2024 приватним нотаріусом КМНО Савенко І. В. Натомість позивачем не доведено порушення її прав, як спадкоємця, що свідчить про відсутність підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Зокрема судом першої інстанції було вірно зазначено, що цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту цивільних прав як визнання особи такою, що не прийняла спадщину та законом передбачено підстави для усунення особи від права на спадкування, та/або оскарження дій та рішень нотаріуса, в тому числі при прийнятті заяви про прийняття спадщини та видачі відповідного свідоцтва про право власності. При цьому в задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення відповідача від права на спадкування було відмовлено рішенням суду, яке залишено без змін після перегляду його апеляційним судом.

Колегія суддів звертає увагу, що спадкоємець, з огляду на чинні нормативно-правові акти, не може бути безпідставно позбавлений законної спадщини шляхом визнання таким, що не прийняв спадщину після смерті сина, дата та причини якої встановлювались впродовж певного періоду часу.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачем відповідними доказами своїх позовних вимог не підтверджено, не доведено ту обставину, що відповідач подав заяву про прийняття спадщини поза межами встановленого законом шестимісячного строку, тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Так, одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК Українина сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першоюстатті 89 ЦПК Українивизначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, який правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, встановив фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне незастосування до даних правовідносин правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №676/47/21 (провадження №61-8014св22), якою надано оцінку пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідна оцінка наданих заявником доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного способу захисту, здійснюється судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин конкретної справи. Правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 28 лютого 2022 року у справі №676/47/21, не є релевантними до обставин цієї справи та відповідні судові рішення приймалися за іншої фактично-доказової бази. Суд першої інстанції встановив, що заява про прийняття спадщини була подана відповідачем протягом шестимісячного строку з дати внесення змін до актового запису, а не протягом десяти місяців.

Зазначене виключає можливість застосування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 лютого 2022 року у справі №676/47/21, до справи, що розглядається, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними, а судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справи, що в свою чергу не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та відповідну правову позицію у справі, що розглядається.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним позивачем у позові, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.

Виходячи з зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, а саме про те, що відповідач пропустив встановлений шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, а тому втратив право на цю спадщину після смерті сина.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 04 серпня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна