КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року місто Київ.

Справа № 755/19087/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9797/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач) , Березовенко Р.В., Соколової В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Конюшко Денис Борисович, на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року (у складі судді Марфіної Н.В., дата складення повного тексту - 27 лютого 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП,-

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2024 року позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 квітня 2023 року сталась ДТП по вулиці Романа Шухевича в місті Києві за участю автомобіля «Сузукі» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Рено» д.н.з. НОМЕР_2 під керування ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 2023 року №755/5300/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вищезазначеної ДТП.

Вказує, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП не була застрахована, тому позивач звернувся до МТСБУ з заявою про вплату страхового відшкодування внаслідок ДТП.

За результатами розгляду заяви МТСБУ відшкодувало на рахунок позивачки грошові кошти в сумі 66 860,42 грн, в той же час, згідно звіту від 01 травня 2023 року №34494 вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача становить 116 520,35 грн, отже відшкодованої суми від МТСБУ недостатньо для відшкодування повного розміру завданих збитків.

Також позивачка вказує, що відповідач своїми неправомірними діями завдав моральної шкоди, яку позивачка оцінює у розмірі 10 000 грн.

Зочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму матеріальних збитків у розмірі 6859,10 грн, та 5 000 грн моральної шкоди, а всього 11 859 грн 10 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 481,52 грн та 2000 грн витрат на правову допомогу, а всього 2481,52 грн.

Не погоджуючись з таким заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Конюшко Д.Б., 24 березня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року в частині стягнення майнової шкоди та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у сукупному розмірі 49 659,93 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, позаяк, фактичний розмір шкоди визначається саме як вартість відновлювального ремонту, а не матеріальний збиток (в розумінні Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів «вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу»).

Стверджує, що звіт суб`єкта оціночної діяльності є належним, допустимим і достатнім доказом понесених позивачкою збитків, тому суд першої інстанції не вірно зробив висновок про їх незаконність та необґрунтованість.

Вказує, що за таких обставин з відповідача на користь позивачки підлягає відшкодування різниця між фактично завданою шкодою та виплатою МТСБУ.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ухвала про відкриття апеляційного провадження від 21 травня 2025 року та апеляційна скарга разом із додатками направлялась апеляційним судом

Апеляційна скарга разом із додатками та ухвалою про відкриття апеляційного провадження направлялася апеляційним судом за адресою місця реєстрації відповідача в порядку ст. 128 ЦПК України. Однак, конверт повернувся до суду із відміткою установи поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП у розмірі 49 659,93 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду частково не відповідає.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 квітня 2023 року сталась ДТП по вулиці Романа Шухевича в місті Києві за участю автомобіля «Сузукі» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Рено» д.н.з. НОМЕР_2 під керування ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 2023 року №755/5300/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вищезазначеної ДТП.

Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП не була застрахована, тому позивачка звернувся до МТСБУ з заявою про настання страхового відшкодування внаслідок ДТП.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зокрема, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок ДТП, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.

За наведеним у статті 1 Закону України «Про страхування» визначенням, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Зазначеним Законом у статті 7 встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування відповідальності).

Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, МТСБУ, потерпілі (стаття 4 Закону №1961-IV).

МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. До основних завдань МТСБУ віднесено, зокрема, здійснення виплати із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим законом (пункт 39.1, підпункт 39.2.1 пункт 39.2 статті 39 Закону №1961-IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону №1961-IV, в редакції, що діяла на час ДТП та проведення виплати МТСБУ, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Ухвалюючи рішення у справі Дніпровський районний суд міста Києва зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову, мотивуваши тим, що позивачка повинна була довести факт проведення відновлювального ремонту, проте вона не виконала своїх процесуальних обов`язків, зокрема, не надала до суду належних та допустимих доказів понесених фактичних витрат на ремонт автомобіля після ДТП.

У справі, що переглядається колегією суддів, установлено, що згідно даних звіту № 34494 від 01 травня 2023 року повна вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивачки значно перевищує розмір регламентної виплати і становить 116 520,35 грн, що є належним та допустимим доказом у справі.

МТСБУ згідно статей 29, 41 Закону №1961-IV виплатило позивачці відшкодування у розмірі 66 860,42 гривень, що підтверджується листом про прийняте рішення.

З наявного у справі висновку вбачається, що МТСБУ не виплатило повну вартість відновлювального ремонту, так як суму виплати було зменшено на знос деталей, що підлягають заміні.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Відповідно до статті 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, розмір шкоди, що не відшкодована МТСБУ та підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь позивачки становить 49 659, 93 гривень.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 21 липня 2021 року у справі №757/33065/18-ц: «Якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків, завданих потерпілому, останній має право пред?явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, при цьому визначаючи фактичний розмір шкоди як вартість відновлювального ремонту транспортного засобу».

Так, Верховний Суд наголосив на законності та обґрунтованості позовних вимог потерпілої особи щодо стягнення із заподіювача шкоди різниці між сумою вартості відновлювального ремонту та страховою виплатою, здійсненою в межах ліміту відповідальності, визнавши належним, допустимим, достатнім та достовірним доказом у даній категорії справ звіт автотоварознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу.

У вказаній Постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №757/33065/18-ц зазначено: «Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт Ічастини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі абзацом 2 частини першої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості. втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права».

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачкою фактичних витрат за проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Київський апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, а саме у Постанові від 22 квітня 2019 року Верховний Суд (справа №761/14285/16-ц) зазначає: «Посилання заявника у касаційній скарзі на необхідність позивачем відремонтувати автомобіль та надати акт виконаних робіт у підтвердження понесених збитків суперечить положенням статті 22 ЦК України відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов?язок потерпілого надавати акт виконаних робіт, тоді як розмір понесених збитків підтверджується висновком експертизи».

Аналогічно, Верховний Суд у своєму висновку, викладеному у Постанові від 25 квітня 2018 року у справі №760/5618/16-ц, теж керувався правилами ч.4.1,2 ст.22 ЦК України, відповідно до яких реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому.

Таким чином, висновок суду про те, що позивачка не довела понесених нею витрат на відновлення її автомобіля, встановленими відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, необхідної для відновлювального ремонту автомобіля є незаконним та необгрунтованим, оскільки звіт суб?єкта оціночної діяльності є належним, допустимим і достатнім доказом понесених позивачкою збитків..

Натомість, з огляду на те, що страховик в силу нормативних положень платить лише відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу, позивачка має право на відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди (повна вартість ремонту) і належним страховим відшкодуванням (ремонт з урахуванням зносу) за рахунок безпосереднього заподіювача шкоди (системний аналіз ст.ст. 22, 1192, 1194 ЦК України).

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки страховик за законом, що діяв на момент ДТП не мав обов`язку покривати знос деталей, що підлягають заміні, а розмір збитків - це і витрати, яких особа мусить понести для відновлення свого порушеного права, то не зважаючи на те, що ліміт відповідальності у страховика більший , винна особа зобов`язана відшкодувати не лише суму, що перевищує ліміт, а й ту суму, щодо виплати якої у страховика не було обов`язку.

Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року - скасуванню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір та витрати на правничу допомогу покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 1211,20 грн та за подання апеляційної скарги 1562,19 грн, що разом становить 2773,39 грн.

До суду першої інстанції надано докази та розрахунок витрат на правничу допомогу позивача на 10000 грн. Такі витрати є реальними, обгрунтованими та співмірними зі складністю справи та наданими послугами, перелік яких міститься в позовній заяві.

Відповідач не заявляв про неспівмірність таких витрат.

Так, як позовні вимоги про відшкодування шкоди, за результатами апеляційного перегляду задоволено на 92 % з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 9200 грн. витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог.

В апеляційній скарзі позивач не наводив розрахунку витрат, які очікує понести під час апеляційного перегляду, а тому відшкодування таких витрат не може бути покладено на відповвідача.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382- 384 України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Конюшко Денис Борисович - задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 квітня 2025 року - в частині стягнення майнової шкоди(збитків) , судового збору та витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 49 659,93 (сорок дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) грн, 93 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви 1211,20 грн та за подання апеляційної скарги 1562,19 грн, що разом становить 2773,39 грн., а також витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 9200 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Доповідач О.В. Желепа

Судді Р.В. Березовенко

В.В. Соколова