П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Київ

Справа №757/65187/19

Провадження: № 22-ц/824/9491/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Штронди Антона Михайловича в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Григоренко І. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення коштів за договором банківського вкладу,

у с т а н о в и в:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 18.07.2013 року між нею та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», був укладений депозитний договір № SAMDN2374 вклад «Стандарт на 3 місяці» строком до 18.10.2013 року включно, карта/рахунок, на який зараховується вклад № 2176, сума вкладу 72 000 грн з нарахуванням 16 % річних. 12.12.2013 року відбулося переведення гривневого депозитного вкладу (72 000 грн сума вкладу та 3840 грн нараховані проценти за ставкою 16 % річних за повних три місяці) у доларовий депозитний вклад. Зміна валюти депозитного вкладу відбулося шляхом подання нею, позивачкою, відповідного розпорядження в електронному вигляді через систему «Приват24», результатом чого стало переведення суми депозиту в іншу валюту та зміну номеру договору на № SAMDN2262 (карта/рахунок, на який зараховується вклад № 5952; сума вкладу 9 267,47 доларів США; проценти за ставкою 6 % річних) на умовах договору від 18.07.2013 року № SAMDN2374. Проведення таких операцій передбачено Умовами та Правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо оформлення депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування. 27.12.2018 року представник позивачки надіслав банку претензію № 03/12-18, в якій вказував на порушення умов договору від 12.12.2013 року № SAMDN2262 та ставив вимогу про повернення вкладу, а також виплату процентів. На вказану претензію банк надав лист-відповідь від 04.01.2019 року № 20.1.0.0.0/7-190103/514, однак суму вкладу та проценти не повернув. Проте, всупереч закону, банк не виконав зобов`язань щодо вчасного повернення доларового депозитного вкладу, нарахування та виплати процентів за ставкою 6 % річних, чим порушив її права та обмежив в розпорядженні належними їй грошовими коштами, що знаходяться на рахунку, відкритому для обслуговування депозиту. Тобто, банк зобов`язаний повернути їй, позивачці, суму вкладу з виплатою процентів за ставкою 6% річних, починаючи з 12.06.2014 року, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Також, вказувала на те, що протягом тривалого часу зазнає моральних страждань з боку відповідача, який саботує виконання своїх зобов`язань перед нею за договором, виправдовуючи свої неправомірні дії політичними подіями. Ці страждання підтверджуються й тим, що вся інформація по банківським операціям, у т.ч. доларовому депозитному вкладу, яка відображалася в її особистому кабінеті зникла. Такі дії банку свідчать про бажання приховати факт укладення договору банківського вкладу, що додатково свідчить про завдання моральної шкоди. У зв`язку цим просила позов задовольнити та стягнути з відповідача суму вкладу в розмірі 9 267,47 доларів США, суму відсотків в розмірі 3 336,29 доларів США, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 17 843,72 грн, інфляційні втрати у розмірі 147 526,70 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу, а саме, суму основного боргу у розмірі 9 267 доларів США 47 центів; суму відсотків за договором у розмірі 278 доларів США 79 центів; суму відсотків за користування грошовим вкладом за період з 15.12.2017 року по 15.12.2020 року у розмірі 2 долари США 79 центів; три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 27.12.2018 року по 15.12.2020 року у розмірі 564 долари США 26 центів.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Штронда А. М. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд, не взяв до уваги, те, що АТ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу, відтак, вважає, що АТ КБ «ПриватБанк»на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов договору про переведення боргу від 17.11.2014року.

Крім того, вважає, що позивачка має право на стягнення відсотків, проте, в іншому розмірі. При цьому, є незрозумілим чим керувався суд першої інстанції, стягуючи відсотки за період з 15.12.2017 по 15.12.2020 року, оскільки як зазначено самим судом договір є розірваним ще в 2016 році внаслідок направлення вкладником заяви про розірвання депозитного договору. В силу вимог ч.3 статті 651 ЦК України та судової практики суд мав би в такому випадку зазначити, що з моменту отримання банком вказаної заяви, а саме з 05.09.2016 року договір є розірваним, а відсотки не підлягають стягненню.

Також, відмічає, що у зв`язку з тим, що АТ КБ «ПриватБанк» з 17.11.2014 року не є боржником за договором №SAMDN2262 від 12.12.2013, а отже, відсутні підстави для застосування відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Невечеря К. П. в інтересах ОСОБА_1 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги, та зазначив, що у даній справі належним відповідачем є саме АТ КБ «ПриватБанк», адже, для дійсності правочину щодо переведення боргу необхідно отримати письмово виражену згоду кредитора, оскільки мовчання, у даному випадку, не може вважатися вираженням волі.

Щодо доводів про неправильне стягнення відсотків, зазначив, що думка відповідача з цього приводу є невірною, оскільки згідно ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти, за користування коштами, що знаходяться на рахунку сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Вказує й на те, що відповідач, аргументуючи доводи щодо оскарження стягнутих відсотків використовує практику Верховного Суду, викладеного в постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19, однак, у зазначеному відповідачем рішенні, мова йде про односторонню відмову від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним, а не про припинення стягнення відсотків за договором банківського вкладу.

Також, вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо стягнення 3 % річних, оскільки з вище наведених доводів вважає належним відповідачем саме АТ КБ «ПриватБанк».

В судовому засіданні адвокат Штронда А. М. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив задовольнити.

Адвокат Невечеря К. П. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.07.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений депозитний договір № SAMDN2374 вклад «Стандарт на 3 місяці» строком до 18.10.2013 року включно, карта/рахунок, на який зараховується вклад № 2176, сума вкладу 72 000 грн з нарахуванням 16 % річних.

12.12.2013 року відбулося переведення гривневого депозитного вкладу (72 000 грн сума вкладу та 3 840 грн нараховані проценти за ставкою 16 % річних за повних три місяці) у доларовий депозитний вклад.

Зміна валюти депозитного вкладу відбулася шляхом подання позивачем відповідного розпорядження в електронному вигляді через систему «Приват24», результатом чого стало переведення суми депозиту в іншу валюту та зміна номеру договору на № SAMDN2262 (карта/рахунок, на який зараховується вклад № 5952; сума вкладу 9 267,47 доларів США; проценти за ставкою 6 % річних) на умовах договору від 18.07.2013 року № SAMDN2374. Проведення таких операцій передбачено Умовами та Правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо оформлення депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування.

З матеріалів справи убачається, що 27.12.2018 року представник позивача надіслав банку претензію № 03/12-18, в якій вказував на порушення умов договору від 12.12.2013 року № SAMDN2262 та ставив вимогу про повернення вкладу, а також виплату процентів.

На вказану претензію АТ КБ «ПриватБанк» надало лист-відповідь від 04.01.2019 року № 20.1.0.0.0/7-190103/514, однак, суму вкладу та проценти не повернув.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачкою та відповідачем був належним чином укладений договір банківського вкладу, який відповідачем не було виконано належним чином, що є порушенням умов договору та вимог чинного законодавства України. При цьому, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення суми вкладу та процентів, водночас, відмовив у задоволенні вимог щодо інфляційних втрат та моральної шкоди як таких, що не підлягають задоволенню в межах даних правовідносин.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правова природа договору банківського вкладу розкрита законодавцем у ч. 1 ст. 1058 ЦК України.

Як визначено у ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Отже, в силу ст. ст. 1058, 1061 ЦК України та умов укладеного сторонами договору банківського вкладу відповідач, крім суми вкладу, зобов`язаний виплатити позивачу нараховані на нього проценти.

За правилами ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

За визначенням, яке наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Як встановлено у ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

З наведеною нормою кореспондується п. 1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (надалі - Положення № 516), яким передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)].

Згідно п. 2.4 Положення № 516, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Статтею 1064 ЦК України встановлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.

За приписами п. 1.4. Положення № 516 залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно п. 3.3. Положення № 516, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу (депозиту) та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, коли це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги вкладника про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі вкладнику письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу. Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Пунктом 3.4. Положення № 516 встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов`язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклад (депозит) на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклад (депозит) на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладу (депозиту), унесеного до повідомлення вкладника про зменшення процентів, через один місяць з часу надсилання відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Як убачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду, між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» мало місце укладення договору банківського вкладу № SAMDN2374 вклад «Стандарт на 3 місяці» строком до 18.10.2013 року включно, карта/рахунок, на який зараховується вклад № 2176, сума вкладу 72 000 грн з нарахуванням 16 % річних.

12.12.2013 року відбулося переведення гривневого депозитного вкладу (72 000 грн сума вкладу та 3840 грн нараховані проценти за ставкою 16 % річних за повних три місяці) у доларовий депозитний вклад.

Зміна валюти депозитного вкладу відбулося шляхом подання, позивачкою відповідного розпорядження в електронному вигляді через систему «Приват24», результатом чого стало переведення суми депозиту в іншу валюту та зміна номеру договору на № SAMDN2262 (карта/рахунок, на який зараховується вклад № 5952; сума вкладу 9 267,47 доларів США; проценти за ставкою 6 % річних) на умовах договору від 18.07.2013 року № SAMDN2374.

Як визначено у ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Тобто, за вказаних обставин, факт укладення депозитного договору № SAMDN2374 між позивачкою та відповідачем не підлягає доказуванню.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з того, що договір банківського вкладу SAMDN2374. від 18.07.2013 року було розірвано за ініціативою позивачки ще у 2016 році. Проте, колегія суддів зауважує, що така позиція суду не ґрунтується на належних та допустимих доказах, а базується виключно на припущеннях, що прямо заборонено положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Із матеріалів справи дійсно убачається, що ОСОБА_1 у позовній заяві зазначала про здійснення нею певних дій щодо розірвання договору в 2016 році, на що також звертає увагу й відповідач у своїй апеляційній скарзі. Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт подання відповідної заяви про розірвання договору або інші дії, які б свідчили про припинення договірних відносин у 2016 році.

Водночас, у справі наявна письмова претензія позивачки, адресована АТ КБ «ПриватБанк» від 27.12.2018 року (а. с. 15), в якій вона чітко просить повернути суму вкладу та нараховані проценти.

Отже, саме ця дата, 27.12.2018 року, повинна вважатися моментом, з якого позивачка в однозначний, юридично значущий спосіб реалізувала своє право на припинення договірних зобов`язань, визначених договором банківського вкладу. Зокрема, шляхом направлення відповідачу письмової претензії з вимогами про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків, позивачка виразила свою волю щодо припинення дії договору, що відповідає загальним принципам цивільного права щодо розірвання строкових зобов`язань після закінчення строку їх дії.

У контексті правової природи договору банківського вкладу, таке звернення вкладника про повернення коштів є належною та достатньою підставою для припинення відповідного зобов`язання, а отже, і моментом його розірвання. Тобто, саме з цього моменту слід обчислювати перебіг наслідків, пов`язаних із невиконанням договору відповідачем.

Однак, суд першої інстанції помилково визнав моментом розірвання договору 2016 рік, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують такий факт.

15.04.2014 року був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до ст. 3 якого, територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20.03.2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі, інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).

Згідно п. 5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі, ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Отже, після окупації АРК та міста Севастополя відокремлені підрозділи ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мали правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, закриття відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором від 18.07.2013 року, оскільки вказаний договір був укладений ОСОБА_2 з АТ КБ «Приватбанк», а не з відокремленими підрозділами останнього. Тобто, відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми банківського вкладу та сплати процентів є порушенням умов укладеного з ОСОБА_1 договору та вимог чинного законодавства України.

Крім того, колегія суддів відмічає про те, що повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд.

Проте, відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення позивачу суми вкладу та виплати нарахованих відсотків за договором банківського вкладу не надав.

Поряд з цим, АТ КБ «Приватбанк», в ході судового розгляду в суді першої інтанції було долучено, зокрема, договір про переведення боргу № б.н. від 17.11.2014 року, додаткову угоду до договору про переведення боргу № б.н. від 18.11.2014 року, витяг з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014», довідку АТ КБ «Приватбанк» від 29.05.2020 року (т. 1 а. с. 36-40).

Із вищеперерахованих документів убачається, що на момент переведення боргу від АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» сума коштів за зобов`язанням перед ОСОБА_1 становила 9 267,47 доларів США, які підлягають стягненню на користь позивача, про що було правильно зазначено судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за договором вкладу, а також штрафних санкцій відповідно до ст. 625 ЦК, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів неможе в повній міріпогодитися з висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру процентів, які підлягають стягненню за договором банківського вкладу.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка з інших підстав. При цьому, за змістом статті 1070 ЦК України, проценти на суму вкладу нараховуються за умовами договору, а у разі його припинення - за ставкою, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Аналогічні висновки містяться в усталеній судовій практиці Верховного Суду (зокрема, у постановах від 07.11.2018 у справі № 592/6332/15-ц, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 та ін.), згідно з якою після припинення договору банківського вкладу процентна ставка має визначатися не на підставі умов договору, а за загальним правилом - як ставка за вкладом «до запитання».

Згідно з протоколом Комітету управління активами і пасивами АТ КБ «ПриватБанк» від 25.04.2017 року, з 04.05.2017 року така ставка становить 0,01 % річних.

Відповідно, починаючи з моменту розірвання договору, 27.12.2018 року, позивачка має право нараховувати проценти саме за цією зниженою ставкою.

Водночас за період дії договору з 18.11.2014 по 27.12.2018 року проценти мають нараховуватися відповідно до умов договору банківського вкладу, які передбачають річну ставку 16 % (тобто 1,33 % щомісяця).

А саме,за період з 18.11.2014 по 27.12.2018 року, коли договір діяв, нараховуються проценти за ставкою 16 % річних у розмірі: 9 532,95 ? 0,0133 ? 29,37 = 3 733,10 доларів США.

Починаючи з 27.12.2018 по 15.12.2020року, тобто, після розірвання договору, нарахування здійснюється за ставкою 0,01 % річних (?0,00001108 щомісячно): 9 532,95 ? 0,00001108 ? 23,9 ? 2,53 долара США.

Отже, загальна сума процентів, що підлягає стягненню має складати 3 733,10 + 2,53 = 3 735,63 долара США.

Суд першої інстанції помилково застосував повну договірну ставку до всього періоду без урахування факту розірвання договору з 27.12.2018 року. Такий підхід суперечить положенням статей 1070, 653 ЦК України та судовій практиці Верховного Суду, відповідно до яких з моменту припинення дії договору правове регулювання переходить на законодавчий рівень, а зобов`язання щодо сплати процентів у попередньо визначеному договірному розмірі припиняються.

При цьому, колегія суддів погоджується з періодом, визначеним судом першої інстанції (по 15.12.2020 року), як кінцевою датою для нарахування процентів, адже вона узгоджується з моментом подання позивачкою заяви про збільшення позовних вимог, що відбулося саме 15.12.2020 року. Відтак, колегія суддів наголошує, що нарахування процентів після цієї дати не може здійснюватися в межах розгляду даної справи, оскільки ці вимоги не були заявлені в рамках предмету позову.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивачка просила стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до чистин першої, другої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення».

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У пункті 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження 14-68цс18) міститься висновок про те, що «за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування трьох відсотків річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

Щодо нарахування індексу інфляції, то за змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення інфляційних втрат є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З матеріалів справи також убачається, що позивачка просила стягнути 3 % річних, які розраховані нею, виходячи із суми вкладу за договором з урахуванням процентів, які на них нараховуються за період з 12.06.2014 року (закінчення першого строку договору) по 15.12.2020 року (межі позовних вимог).

Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог просило застосувати строк позовної давності до позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Поняття позовної давності законодавець розкрив у ст. 256 ЦК України, яка визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Суд першої інстанції виходив з того, що із заявою про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 звернулась до суду 15.12.2020 року, отже, вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню та обмежуються останніми трьома роками, які передували подачі такої заяви. Тобто, позивачка має право на стягнення 3 % річних за період з 15.12.2017 року по 15.12.2020 року в розмірі 564,26 долара США.

Водночас, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року. З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 р. до 31 серпня 2021 р. на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тому пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.

За наявних обставин, позивачкою не було пропущено строків позовної давності, однак суд першої інстанції не врахував цього факту. Отже, сума 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача, має бути розрахована за період з 15.12.2017 по 15.12.2020 і становить 562,58 доларів США.

Колегія суддів зазначає, що хоча суд першої інстанції й допустив певні порушення, які полягають, зокрема, у неправильному визначенні дати розірвання договору, при розрахунку розміру процентів, що підлягають стягненню за договором банківського вкладу, а також у застосуванні строків позовної давності, водночас апеляційну скаргу у справі подано виключно відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 201/2288/20, рішення суду не повинно використовуватись для набуття або втрати цивільних прав та обов`язків учасником справи поза межами, визначеними цивільним законодавством. Судові акти, як інструменти правового регулювання, не мають слугувати підставою для погіршення становища особи, яка оскаржує відповідне рішення.

Касаційний суд у наведеній справі також наголосив на принципі «tantum devolutum quantum appellatum», згідно з яким особа, яка подає скаргу, не може бути поставлена в гірше становище порівняно з тим, яке вона мала до подання цієї скарги. Іншими словами, недопустимим є ухвалення рішення, що погіршує становище апелянта - особи, яка подала апеляційну скаргу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що попри деякі помилки суду першої інстанції, зокрема, щодо механізму розрахунку процентів після припинення дії договору, апеляційна скарга була подана саме відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк», і у разі зміни рішення в бік збільшення розміру зобов`язань для відповідача, це призвело б до погіршення його становища як скаржника.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та поданої скарги, не маючи права виходити за межі оскарження. Тому, з огляду на принцип заборони повороту до гіршого, відсутність апеляційної скарги з боку позивача та межі апеляційного перегляду, підстав для зміни рішення суду першої інстанції у бік збільшення відповідальності відповідача не вбачається.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Штронди Антона Михайловича в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова