Справа № 487/2323/25
Провадження № 2/487/1743/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого-судді: А.А. Лагоди

секретаря: К.Е. Мамчур

за участю представника позивача: І.В. Калаянова

відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою,

ВСТАНОВИВ:

08.04.2025 сторона позивача звернулась в суд з вказаним позовом. Просить суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 суму боргу за борговою розпискою від 24.04.2020 в розмірі 120000,00 доларів США та пропорційно понесені судові витрати. Обґрунтовує позов тим, що відповідач ОСОБА_5 в інтересах сім`ї 24.04.2020 взяв у борг у сторони позивача в розмірі 120000,00 доларів США на придбання садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним в Садовому товаристві «Активність» вартістю 3240000,00 грн. та мали повернути борг у строк до 24.04.2023. Разом з тим кошти до теперішнього часу не повернуто та враховуючи, що садовий будинок із земельною ділянкою є об`єктом спільної власності подружжя відповідачів, вважає що вони мають солідарно повернути борг.

Ухвалою суду від 09.04.2025 позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків.

09.04.2025 на адресу суду від сторони позивача надійшла заяви на усунення недоліків з додатками.

Ухвалою суду від 15.04.2025 по справі було відкрито загальне позовне провадження, призначено справу до судового розгляду та витребувано у приватного нотаріуса матеріали нотаріальної справи сформованої при посвідчені договору купівлі продажу земельної ділянки, яка має кадастровий номер :05:008:0024, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташованого на ній садового будинку від 24.04.2020.

27.05.2025 до суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ткачук Г.М. надійшов відзив на позовну заяву в якому сторона відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також вказує, що інформацією, викладеною в позовній заяві та долученими документами жодним чином не доведено дійсна наявність у позивача суми грошових коштів, які є предметом позову, походження даних коштів, час набуття, джерело набуття також жодним доказом не підтверджено. Наявність розписки сина ( ОСОБА_5 ) в матеріалах справи не є достатнім доказом того, що у позивача дійсно були станом на 24.04.2020 кошти в зазначеній в заяві сумі та є, на думку відповідача, удаваним правочином, метою якого є забезпечення збереження майна в повній власності відповідача ( ОСОБА_5 ) під час його поділу, як спільного майна подружжя з відповідачем ( ОСОБА_1 ), що перебуває на розгляді в Центральному районному суді м. Миколаєва (справа № 490/11111/23) за позовом відповідача ( ОСОБА_1 ) до відповідача ( ОСОБА_5 ) про поділ спільного майна подружжя, в тому числі й земельної ділянки та садового будинку № НОМЕР_1 в СТ «Активіст». Позивачем у даній справі за зустрічним позовом є відповідач ( ОСОБА_5 ). Також, відповідач вважає звернення з позовом позивача не переслідує мету захисту майнового права. Позивач разом із відповідачем ( ОСОБА_5 ) вводять суд в оману щодо наявності спірних правовідносин, переслідуючи мету іншу, аніж ту що зазначена у позовній заяві, а саме, створюють підстави для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи, а також унеможливлення поділу майна за наслідком розгляду справи № 490/11111/23.). Також вважає, що жодних належних доказів того що відповідач ( ОСОБА_1 ) була обізнана щодо даної позики та отримання коштів відповідачем ( ОСОБА_5 ), а також що саме ці кошти було витрачено в інтересах сім`ї позивачем не наведено. Заявлена в розписці сума виходить за межі дрібного побутового правочину та з урахуванням ч.3 ст.65 СК України потребувало письмової згоди іншого з подружжя, відповідач ( ОСОБА_1 ) не тільки не надавала згоду, а й не була обізнана щодо вчиненого відповідачем ( ОСОБА_5 ) правочину. Заява відповідача ( ОСОБА_1 ) до договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку є згодою на придбання такого майна, що передбачено ст.65 ЦК України. Заявлена ціна позову 4943292,00грн. та ціна за договором 3240000,00 грн. не доводить, що саме за гроші, отримані ОСОБА_5 від позивача, було вчинено правочин купівлі-продажу.

03.06.2025 до суду від приватного нотаріуса Іскрицької Г.В. надійшли копії документів витребуваних судом за ухвалою від 15.04.2025, а саме матеріали нотаріальної справи сформованої при посвідчені договору купівлі продажу земельної ділянки, яка має кадастровий номер :05:008:0024, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташованого на ній садового будинку від 24.04.2020.

03.06.2025 до суду від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Власенко С.О. надійшов відзив в якому сторона відповідача визнає позовні вимоги та наголошується про отримання коштів ОСОБА_5 і придбання за них майна саме в інтересах сім`ї, оскільки власних коштів родина ОСОБА_6 не мала, що підтверджується відомостями про доходи з Державного реєстру фізичних осіб за період з 01.10.2010 по 31.03.2024.

Ухвалою суду від 04.06.2025 закрито підготовче провадження по справі, призначено розгляд по суті.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. При цьому зазначив, що відповідач ОСОБА_5 брав кошти позивача у борг в інтересах сім`ї для придбання земельної ділянки та будинку на ній у садовому товаристві, тому борг є спільним боргом подружжя ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні визнав позов та просив суд його задовольнити, при цьому зазначив, що його довіритель дійсно брав кошти позивача у борг в інтересах сім`ї для придбання земельної ділянки та будинку на ній у садовому товаристві, тому борг є спільним боргом подружжя ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову в частині, що стосується її солідарного обов`язку по сплаті боргу за розпискою в повному об`ємі. При цьому заперечила проти посилань сторони позивача, що ОСОБА_5 брав кошти позивача у борг в інтересах сім`ї для придбання земельної ділянки та будинку на ній у садовому товаристві, майно яке є предметом спору в іншому провадженні було придбане за власні кошти подружжя, про будь які кошти які надавав позивач на придбання майна їй нічого не відомо. Також додала, що при укладанні договору купівлі продажу нерухомого майна від 24.04.2020 у приватного нотаріуса, свідок ОСОБА_7 не був присутніх та жодних розписок про отримання коштів ніхто не складав та коштів у борг не отримував.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову в частині, що стосується її довірителя, а саме солідарного обов`язку по сплаті боргу за розпискою в повному об`ємі з підстав викладених у відзиві. При цьому окремо додала, що сама розписка від 24.04.2020 не містить підпису її довірителя ОСОБА_1 , назва садового товариства зазначена у розписці не є тотожною садового товариства в якому придбане спільне нерухоме майно подружжя, та ім`я по батькові дружини зазначене у розписці не є тотожним імені по батькові її довірителя.

Вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 24.04.2020 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики, що підтверджено борговою розпискою (надрукованою російською мовою) виданою відповідачем позивачу. За змістом боргової розписки відповідач власноручно підтверджує отримання від позивача 120000,00 доларів США в борг з умовою оплати не пізніше 24.04.2023 (оригінал розписки наявний в матеріалах справи). Згідно розписки, ОСОБА_5 підтверджує, що метою отримання коштів є придбання в спільну власність з жінкою « ОСОБА_8 » (російською мовою) земельної ділянки і розміщеного на ній садового будинку АДРЕСА_1 (російською мовою).

Також з матеріалів справи, судом встановлено, що 24.04.2020 ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_9 земельну ділянку (кадастровий номер :05:008:0024) (0,0804га) та розташованого на ній садовий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, зареєстрованого приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. в реєстрі за № 675 від 24.04.2020. В цьому договорі покупець ОСОБА_4 повідомив, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 яка надала згоду на купівлю майна засвідченою приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. в реєстрі за № 673 від 24.04.2020.

Надані копії документів приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. свідчать про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 24.04.2020 та наявність заяви ОСОБА_1 від 24.04.2020, якою остання надала згоду чоловіку ОСОБА_5 на купівлю земельної ділянки та садового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за грошові кошти, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності, на відомих їй умовах (попередньо обговорених). В цій заяві ОСОБА_1 підтверджує факт реєстрації шлюбу за свідоцтвом серії НОМЕР_2 , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 11.12.2010, актовий запис №1002.

Згідно рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.01.2025 у справі №4905725/24 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_7 показав суду, що він був присутнім у нотаріуса на весні 2020 та в його присутності позивач ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 кошти в сумі 120000,00 доларів США для придбання садового будинку, а ОСОБА_5 надав позивачу розписку в якій свідок поставив свій підпис. Самі кошти при цьому не перераховували, однак йому відомо що ОСОБА_4 надав кошти саме для придбання нерухомого майна подружжя.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк.

Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 №6-50цс16, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 по справі №6-1967цс15 визначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Варто також зазначити, що аналогічні правові висновки у справах про стягнення заборгованості за договором позики були викладені ВССУ в ухвалі від 25.01.2017 у справі №569/11141/15-ц та ухвалі від 23.01.2017 у справі №564/680/15-ц.

Свідок ОСОБА_10 показав суду, що у нотаріуса на весні 2020 в його присутності позивач ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 кошти в сумі 120000,00 доларів США, а ОСОБА_5 надав позивачу розписку в якій свідок поставив свій підпис.

Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів згідно договору позики, а також той факт, що борг на момент розгляду справи ним не повернено в повному обсязі, що визнається відповідачем ОСОБА_5 . Розписка до цього часу знаходилась у позикодавця та її оригінал долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем ОСОБА_5 жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених ним у позові, або ж сплати останньому боргу за договором позики, до суду не надано та позов визнано.

Отже, враховуючи вище викладене, а також те, що боргова розписка від 24.04.2020 підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів ОСОБА_5 та виникнення у нього обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконано, оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позивача по справі, тому з сукупності вказаних підстав, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 120000,00 доларів США.

Що стосується солідарного обов`язку ОСОБА_1 сплатити кошти отримані ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

Норма ч.3 ст. 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19.06.2013 у справі № 6-55цс13.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 1 3 ст. 12, ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду у справі № 607/3973/18 від 30.09.2020 за подібних фактичних обставин, в даній категорії справи виснував, саме позивач має довести цільове направлення коштів, визначене договором позики та довести суду, що ОСОБА_3 зобов`язана нести солідарну відповідальність за договором позики, який підписав її чоловік під час перебування з нею у шлюбі. В даній категорії справ, ОСОБА_3 не зобов`язана спростовувати презумпцію спільної власності подружжя, оскільки вказаний тягар, покладено на другого з подружжя, хто не погоджується з презумпцією, у справі про поділ майна подружжя, де встановлюється режим майна подружжя. А в даній справі, що розглядається, предмет позову інший.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_1 надавала свою згоду на отримання грошей відповідачем ОСОБА_5 у борг від позивача.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтвердила той факт, що вона під час передачі коштів в позику та написання розписки ОСОБА_5 не була присутня, про існування розписки вона не знала.

Судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що кошти в розмірі 120000,00 доларів США одержані за договором позики ОСОБА_5 , використані в інтересах сім`ї, при цьому розписка від 24.04.2020 містить підпис свідка, кредитора і кредитодавця, але не містить підпису ОСОБА_1 . Також назва садового товариства «Активность» (російською мовою) у розписці не є тотожна назві садового товариства «Активіст» та ім`я по батькові дружини позивальника у розписці « ОСОБА_11 » (російською мовою) не тотожна ім`я по батькові відповідача « ОСОБА_12 ».

Наданий договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 24.04.2020 не доводить факту спільної сумісної власності подружжя на отримання ОСОБА_5 коштів в розмірі 120000,00 доларів США. Жодних посилань у договорі від 24.04.2020 або додатках до нього та документів наданих нотаріусом на запит суду не містить жодних посилань на придбання земельної ділянки, яка має кадастровий номер :05:008:0024, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташованого на ній садового будинку за рахунок позичених коштів ОСОБА_5 у ОСОБА_4 за борговою розпискою від 24.04.2020. Натомість у заві до договору від ОСОБА_1 є посилання на придбання нерухомого майна за грошові кошти, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності на відомих їй умовах.

До показів свідка ОСОБА_10 про те, що кошти за борговою розпискою від 24.04.2020, яку останній підписував, надавались саме на придбання садового будинку сімейством ОСОБА_6 , суд відноситься критично та належним чином не підтвердженими, оскільки такі покази спростовуються дослідженими доказами по справі, а саме, зокрема, самим договором купівлі продажу земельної ділянки та садового будинку від 24.04.2020 з додатками до нього та запереченнями відповідача ОСОБА_1 , крім того позивачем та відповідачем ОСОБА_5 безпосередньо суду не надавались покази з приводу правочинів та сторонами не заявлялось клопотань, щодо допиту безпосередніх учасників правочинів та нотаріуса, який посвідчував договір.

Таким чином, відсутній солідарний обов`язок ОСОБА_1 у спірних правовідносинах, а відповідно позовні вимоги до неї є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Інші надані докази у справі не спростовують висновок суду наведений вище.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорах, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Крім того відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_5 необхідно стягнути на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 15140,80 грн.

Керуючись ст.10,18,23,76,279,258,259,263-265,282,352,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 24.04.2020 в сумі 120000 (сто двадцять тисяч) доларів США та понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн. 80 коп.

В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 31.07.2025.

Суддя А.А. Лагода