Справа № 129/2809/22
Провадження № 22-ц/801/1396/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 рокуСправа № 129/2809/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Піпко Андрій Миколайович, на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Волошиної Т. В. в м. Ладижин Вінницької області, повне судове рішення складено 25 квітня 2025 року,

у цивільній справі № 129/2809/22 за позовом ОСОБА_1 до Гайсинської міської ради, Гайсинського міського голови Гука Анатолія Ілліча, Комунального підприємства «Гайсинводоканал», з участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому з урахуванням уточнених вимог просив: визнати протиправним та скасувати розпорядження Гайсинського міського голови Гука А.І. № 96-к від 28.09.2022; поновити ОСОБА_1 на посаді директора КП «Гайсинводоканал» з дня незаконного звільнення 29.09.2022; стягнути з КП «Гайсинводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі; стягнути з Гайсинської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50 000 грн; допустити судове рішення до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення КП «Гайсинводоканал» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць; стягнути з відповідачів на користь держави в рівних частках судовий збір, від сплати якого позивач звільнений, та стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частках витрати на правничу допомогу.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 був прийнятий на посаду директора КП «Гайсинводоканал» на підставі розпорядження Гайсинського міського голови Гука А. І. №?12-рк від 24.01.2020, строком на 2 роки (24.01.2020 23.01.2022). Згодом, розпорядженням №?07-к від 20.01.2022, дію контракту продовжено ще на 2 роки (24.01.2022 23.01.2024). 20.01.2022 між Гайсинською міською радою та ОСОБА_1 було укладено відповідний контракт.

28.09.2022 Гайсинський міський голова ОСОБА_3 видав розпорядження №?96-к, яким: поновив ОСОБА_2 на посаді директора КП «Гайсинводоканал» із 30.09.2022 на підставі контракту від 01.03.2019; переуклав із ОСОБА_2 контракт строком на 1 рік (30.09.2022 29.09.2023); пославшись на ухвалу Гайсинського районного суду від 26.09.2022 у справі №?129/2077/21, а також на пункт «г» п.?19 контракту від 20.01.2022 й абзац 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України, розірвав контракт із ОСОБА_1 та звільнив його з посади з 29.09.2022.

Вважає, що це розпорядження є протиправним з таких підстав:

1)Ухвала Гайсинського районного суду від 26.09.2022 у справі №?129/2077/21 не набрала законної сили, тому були відсутні правові підстави для видання розпорядження №?96-к від 28.09.2022

2) В цій ухвалі не зазначено, що рішення підлягає негайному виконанню Відповідно, видання розпорядження № 96-к від 28.09.2022 про поновлення ОСОБА_2 та звільнення ОСОБА_1 є незаконним.

Позивач також посилається на статтю 208 ЦПК України, яка визначає, що виконання мирової угоди має відбуватися відповідно до її умов та у встановлені строки, а ухвала про її затвердження має відповідати вимогам до виконавчого документа. Оскільки у мировій угоді не зазначено, що поновлення на роботі підлягає негайному виконанню, адміністрація не мала правових підстав для видання спірного розпорядження.

3) Відсутній факт «поновлення» на роботі іншого працівника ( ОСОБА_2 ) на дату звільнення позивача.

4) Формулювання підстав звільнення в оскаржуваному розпорядженні не відповідає зазначеній у ньому нормі права, а також запису в трудовій книжці.

Зокрема вказує, що у розпорядженні міститься посилання на абзац 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України, яка передбачає можливість розірвання трудового договору у випадку незадовільного результату випробування, встановленого при прийнятті на роботу. Однак позивач не проходив жодного випробування при прийнятті на посаду директора КП «Гайсинводоканал». Отже, підстава звільнення, зазначена в розпорядженні, не відповідає фактичним обставинам, а рішення про звільнення є незаконним.

5) У розпорядженні Гайсинського міського голови № 96-к від 28.09.2022 не зазначено формулювання причин його звільнення. Зокрема, не вказано, що воно здійснене у зв`язку з поновленням на роботі іншого працівника, який раніше виконував цю роботу. Крім того, підставою для звільнення в оскаржуваному розпорядженні вказано абзац 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України, яка регулює розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Однак позивач працював за контрактом, що є особливою формою строкового трудового договору, умови розірвання якого регулюються іншими нормами КЗпП України та самим контрактом.

6) В ухвалі не зазначено про звільнення позивача. Так, позивач стверджує, що його звільнення на підставі розпорядження № 96-к від 28.09.2022 є незаконним, оскільки ухвала Гайсинського районного суду Вінницької області у справі № 129/2077/21 від 26.09.2022, яка зазначена єдиною підставою видання цього розпорядження, не містить жодного рішення про звільнення ОСОБА_1 .

7) Зміст оскаржуваного розпорядження не відповідає вимогам наказу Держкомстату № 489 від 05.12.2008, оскільки на момент видання спірного розпорядження ухвала Гайсинського районного суду Вінницької області у справі № 129/2077/21 від 26.09.2022 не набула законної сили.

8) Звертає увагу на інші порушення, допущені під час видання оскаржуваного розпорядження:

8.1. Відсутність даних про належні звільненому працівникові виплати. Вказує, що у розпорядженні немає жодної інформації щодо компенсаційних виплат під час звільнення (зокрема, за невикористані відпустки) і не визначено кількості днів чи розміру належних сум. На думку позивача, це суперечить нормам трудового законодавства (статті 47, 116 КЗпП України), які зобов`язують роботодавця в день звільнення здійснити повний розрахунок із працівником.

8.2. Некоректне посилання відповідача у спірному розпорядженні на постанову Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.1992, оскільки вона не є нормативно-правовим актом, що встановлює обов`язкові правила для органів місцевого самоврядування, та має роз`яснювальний характер для судів і не може бути безпосередньою підставою звільнення.

8.3. Неотримання відповідей на адвокатські запити, оскільки позивач звернувся до Гайсинської міської ради із адвокатським запитом № 24/10/22/4 від 24.10.2022 з метою з`ясувати, чим була зумовлена необхідність використання цієї постанови Пленуму ВСУ, проте доказів чи пояснень не одержав.

На підставі викладеного, позивач просить суд захистити його права як працівника від незаконних дій роботодавця, поновивши його на попередній посаді та компенсувавши матеріальні й немайнові втрати, пов`язані з протиправним звільненням.

Крім того, позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України, та на підставі статті 430 ЦПК України, просить негайно стягнути середній заробіток за один місяць у розмірі 37 470,72 грн, а решту суми після набрання рішенням законної сили.

Позивач також просить стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000 грн, оскільки його незаконне звільнення призвело до значних психологічних, соціальних та професійних страждань. На переконання позивача, незаконне звільнення спричинило йому моральні страждання, втрату професійної репутації, соціальних зв`язків та фінансової стабільності, що призвело до значного психологічного дискомфорту та порушення звичного способу життя.

Позивач вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 31 758 грн 80 коп, понесені у зв`язку з необхідністю захисту його трудових прав у суді є необхідними, обґрунтованими та підтвердженими відповідними документами, тому просить стягнути їх із відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Гайсинводоканал», які зазначені у розпорядженні Гайсинського міського голови Гука А. І. № 96-к від 28.09.2022 «Про виконання ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2022 року справі №129/2077/21», з «абз. 3 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП» на п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу». В решті розпорядження залишено без змін.

Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що: позовні вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є безпідставними та задоволенню не підлягають; позивач звільнений на законних підставах, визначених пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з поновленням на посаді іншого працівника; обставини справи не свідчать про порушення трудових прав позивача, що могло б обґрунтовувати поновлення на роботі або стягнення матеріальної чи моральної шкоди; вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є похідними та безпідставними внаслідок відмови у задоволенні основної позовної вимоги.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 235 Кодексу законів про працю України та на підставі встановлених обставин справи, суд визнав за необхідне змінити формулювання причини звільнення позивача, виклавши її у відповідності до чинного трудового законодавства як звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

13.05.2025 позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Піпко А. М., не погоджуючись з вказаним рішення суду, подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його таким, що ухвалене з неповним дослідженням зібраних у справі доказів, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, побудованим на припущеннях, без врахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду, тому просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити вимоги позовної заяви.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 14 травня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху з тих підстав, що скаржником не сплачено судовий збір.

У зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Сопруна В. В. на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Береговий О. Ю.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2025 року, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2025 року справу призначено до розгляду на 29 липня 2025 року о 11 год. 20 хв., з повідомленням учасників справи.

У зв`язку з перебуванням судді Берегового О. Ю. у відпустці, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року повторно визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції помилково визнав безпідставними доводи позивача про те, що на момент його звільнення (29 вересня 2022 року) ОСОБА_2 «не був поновлений», оскільки розпорядження № 96-к передбачало переукладення контракту лише з 30.09.2022. Аналізуючи норму п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП (розірвання трудового договору у зв`язку з поновленням на роботі іншого працівника) місцевий суд виснував, що звільнення іншого працівника до фактичного виходу поновленого є допустимим і законним, оскільки посада повинна звільнитися для поновленого працівника. На переконання представника позивача, такі висновки суду зроблені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, адже п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП передбачає, що строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний роботодавцем у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. При цьому, суд не врахував наведені ним же правові висновки Верховного Суду, зокрема, в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 709/1465/19 від 16.09.2020, за якою виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. В даному випадку ОСОБА_2 був поновлений на роботі 30.09.2022, а ОСОБА_1 звільнений з роботи 29.09.2022, тобто до поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Також акцентує увагу апеляційного суду, що приймаючи оскаржуване рішення суд помилково застосував до спірних правовідносин норму ч. 3 ст. 235 ЩІК України. Так, суд в оскаржуваному рішенні не визнав формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, а натомість зазначив про зміну формулювання причин звільнення, хоча насправді змінив одночасно формулювання причин звільнення та посилання на відповідну статтю (пункт) закону. Таким чином, представник позивача вважає, що місцевий суд одночасно змінив причину звільнення і норму Закону, на підставі якої таке звільнення проведено, хоча закон дозволяє змінювати лише формулювання причин звільнення і приводити його у відповідність до вимог Закону. Зазначає, що суд першої інстанції застосував постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 708/447/23 від 17.01.2024, яка не є релевантною до спірних правовідносин, адже в останній суд встановив підставу відмови у задоволенні позову його пред`явлення до неналежного відповідача, що не має місця у даній справі.

Вказує, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції встановив порушення Закону при прийнятті оскаржуваного розпорядження, однак дійшов помилкового висновку про те, що це не тягне поновлення працівника на роботі. Також суд дійшов помилкового висновку про те, що неправильне формулювання причин звільнення позивача внаслідок незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу, не перешкоджало працевлаштування позивача. Відтак вважає, що місцевий суд помилково не визнав оскаржуване розпорядження протиправним, незаконно відмовив у поновленні позивача та роботі, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Крім того, зауважує, що суд першої інстанції в порушення Закону взагалі не вирішив питання розподілу судових витрат.

Представник позивача зазначає, що звільнення останнього з незаконних фактичних і юридичних підстав, які мають явно дискримінаційний характер, адже звільнення внаслідок незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу вказує на неналежне виконання посадових обов`язків працівником явно не є названими судом якимись «формальними порушеннями», що носять «техніко-юридичний характер».

Звертає увагу суду, що ОСОБА_1 звернувся до суду з проханням визнати протиправним та скасувати оскаржуване розпорядження, що стосується виключно порушень його прав, тобто його слід визнати протиправним і скасувати в частині, що стосується ОСОБА_1 », а саме припинення (розірвання) контракту та звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади директора КП «Гайсинводоканал».

Також зауважує, що суд не мас права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення. Таким правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду у справі № 161/8853/23 від 22.05.2024 року.

Вказує, що у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку с визнання наказу про звільнення незаконним. Такий правовий висновок містить постанова Верховного Суду у справі №757/35715/19 від 06.12.2023 року.

На переконання представника позивача, приймаючи оскаржуване розпорядження Гайсинський міський голова порушив приписи Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 року, а саме п. 7.

Таким чином, неправильне визначення підстави для звільнення та відсутність правильного формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у оскаржуваному розпорядженні як наслідок призвело до внесення до трудової книжки позивача неправильного запису, що є неприпустимим та порушує права позивача.

Позивач вважає, що в даному випадку має місце неправильне формулювання причини звільнення та його невідповідність чинному законодавству, що не тягне за собою поновлення працівника на роботі з одночасним прийняттям рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

12 червня 2025 року представник Гайсинської міської ради Міщенко О. О. подав письмовий відзив, в якому заперечив аргументи, викладені в апеляційній скарзі, та вказав, що суд дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову, тому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представники відповідача Гайсинської міської ради Міщенко О. О., Кучеренко О. С. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача КП «Гайсинводоканал» Шлапак С. П. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_2 підтримав позицію відповідача, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що згідно з розпорядженням міського голови Гука А. І. Гайсинської міської ради № 12-рк від 24 січня 2020 року (а.с.?18, т.?1), позивача ОСОБА_1 було призначено на посаду директора комунального підприємства «Гайсинводоканал» на підставі результатів конкурсу, проведеного конкурсною комісією, відповідно до заяви кандидата, протоколу засідання комісії № 2 від 21.01.2020, а також згідно з рішенням сесії ради та положеннями Порядку призначення керівників комунальних підприємств, затвердженого місцевою радою.

У вказаному розпорядженні передбачено укладення з позивачем контракту на визначений строк з 24 січня 2020 року по 23 січня 2022 року. Така форма договору відповідає строковому трудовому договору у розумінні статті 23 Кодексу законів про працю України.

Отже, вказане розпорядження є належним і допустимим письмовим доказом укладення між сторонами строкового трудового договору у формі контракту. Це свідчить про строковий характер трудових відносин між позивачем і відповідачем, що, у свою чергу, обумовлює застосування у разі дострокового припинення таких відносин, зокрема у зв`язку з поновленням працівника, який раніше виконував цю роботу, пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України.

Як встановлено з розпорядження Гайсинського міського голови Гука А. І. «Про продовження терміну дії контракту з керівником комунального підприємства» № 07-к від 20 січня 2022 року (а.с.?19, т.?1), строк дії контракту з ОСОБА_1 на посаді директора Комунального підприємства «Гайсинводоканал» було продовжено шляхом його переукладення строком на два роки з 24 січня 2022 року по 23 січня 2024 року.

Зазначене розпорядження ухвалено на підставі розпорядження міського голови №12-рк від 24.01.2020 та відповідно до рішення 16-ї сесії Гайсинської міської ради сьомого скликання №14 від 16 грудня 2016 року, а також Акту щодо перевірки фактів, викладених у колективному зверненні жителів Гайсинської міської територіальної громади та працівників КП «Гайсинводоканал» від 11 січня 2022 року. Указані документи підтверджують дотримання встановленої процедури продовження контракту з керівником комунального підприємства.

Отже, на момент видання розпорядження про звільнення (28.09.2022) між позивачем та відповідачем діяв строковий трудовий договір у формі контракту, укладений відповідно до актів органу місцевого самоврядування. Така форма договору регламентується спеціальним правовим режимом, що, у свою чергу, зумовлює застосування пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України у разі дострокового припинення трудових відносин, зокрема у зв`язку з поновленням працівника, який раніше обіймав цю посаду. Зазначене розпорядження є належним і допустимим доказом, що підтверджує як строковий характер трудових відносин, так і повноваження міського голови ОСОБА_3 на їх продовження, а також спростовує правомірність обраного відповідачем формулювання підстави для звільнення позивача.

Згідно з умовами контракту (а.?с.?2025, т.?1), строк його дії встановлений із 24 січня 2022 року по 23 січня 2024 року. У пункті 19 Контракту визначено умови його припинення: у разі закінчення строку дії; за згодою сторін; до закінчення строку дії контракту в передбачених пунктами 20 та 21 випадках; а також з інших підстав, передбачених законодавством та самим контрактом. Контракт підписаний обома сторонами, скріплений печатками та містить підпис міського голови і підпис ОСОБА_1 .

Отже, цей контракт підтверджує перебування ОСОБА_1 на посаді директора КП «Гайсинводоканал» у період, який має значення для розгляду цієї справи, а також наявність у нього повноважень для представництва інтересів підприємства у відповідний проміжок часу. Окрім того, контракт передбачає як звичайне припинення у зв`язку із завершенням строку його дії, так і дострокове розірвання за взаємною згодою або з ініціативи однієї зі сторін за наявності відповідних підстав, що охоплює випадки, встановлені чинним трудовим законодавством та спеціальними умовами контракту.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 26.09.2022 у справі №?129/2977/21 (за позовом ОСОБА_2 до Гайсинської міської ради, Гайсинського міського голови ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування розпорядження про звільнення, стягнення моральної шкоди) між сторонами визнано мирову угоду на таких умовах:

1. ОСОБА_2 розпорядженням Гайсинського міського голови поновлюється на посаді директора КП «Гайсинводоканал» на підставі контракту із ним від 01 березня 2019 року з наступним продовженням дії контракту з керівником Комунального підприємства територіальної громади Гайсинської міської ради шляхом його переукладення строком на один рік з моменту проголошення судом ухвали про затвердження даної мирової угоди.

2. Дія цього Контракту продовжується на весь час перебування ОСОБА_2 у лавах Збройних Сил України.

3. Усі питання умов праці ОСОБА_2 , які пов`язані із його службою у Збройних Силах України, вирішуються згідно із чинним законодавством України, у тому числі згідно із Законом України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України № 2352 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», частиною третьою статті 119 КЗпП України, на підставі розпорядження про увільнення від роботи ОСОБА_2 на час проходження військової служби.

4. Після повернення з лав Збройних Сил України ОСОБА_2 має право негайно приступити до виконання обов`язків директора КП «Гайсинводоканал» на умовах контракту (а.с. 28-30, т. 1).

28.09.2022 Гайсинським міським головою ОСОБА_3 , на виконання ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 26.09.2022 у справі №?129/2977/21, видано розпорядження №?96-к, якому зазначено:

1. Поновити ОСОБА_2 на посаді директора КП «Гайсинводоканал» з 30.09.2022 на підставі контракту від 01.03.2019;

2. Переукласти контракт з ОСОБА_2 терміном на один рік з 30.09.2022 по 29.09.2023;

3. На підставі ухвали Гайсинського районного суду у справі № 129/2077/21 від 26.09.2022, відповідно до пункту «г» п. 19 Контакту з керівником КП «Гайсинводоканал» від 20.01.2022, абзацу 3 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України припинити (розірвати) контракт з керівником КП «Гайсинводоканал» від 20.01.2022 та звільнити з 29.09.2022 ОСОБА_1 з посади директора КП «Гайсинводоканал»;

4. Вказано КП «Гайсинводоканал» про необхідність здійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 (а.с. 26, т. 1).

29.09.2022 у трудовій книжці ОСОБА_1 було зроблено запис № 15 про звільнення з посади директора КП «Гайсинводоканал» відповідно до абз. 3 ч.1 ст.43?1 КЗпП України (а.?с.?17, т.?1).

Відповідно до довідки №263 від 27 жовтня 2022 року, виданої КП «Гайсинводоканал», позивач перебував у трудових відносинах із цим підприємством у липнісерпні 2022 року; загальна кількість календарних днів роботи становила 62 дні. За вказаний період йому нараховано заробітну плату в загальному розмірі 74 941,44 грн (37 013,01 грн за липень та 37 928,43 грн за серпень 2022 року), а середньоденний заробіток склав 1 208,73 грн (а.?с.?27, т.?1).

Розпорядженням міського голови Гука А. І. Гайсинської міської ради Вінницької області від 29 вересня 2022 року №98-к (а.?с.?90, т.?1), ухваленим на підставі частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України та частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішено питання увільнення ОСОБА_2 від виконання трудових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу.

Згідно з цим розпорядженням, ОСОБА_2 (директора КП «Гайсинводоканал») увільнено від виконання трудових обов`язків із 30 вересня 2022 року у зв`язку з призовом на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. При цьому за працівником збережено місце роботи та посаду, але не збережено середній заробіток на період проходження військової служби.

Підставами для видання такого розпорядження слугували: заява ОСОБА_2 від 29.09.2022, витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування його до списків особового складу та довідка командира військової частини НОМЕР_1 від 09.03.2022 №314.

Розпорядженням міського голови Гука А. І. від 30 вересня 2022 року №99-к, виданим на підставі пункту 20 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», врегульовано питання тимчасового виконання обов`язків керівника комунального підприємства у зв`язку з відсутністю основного директора.

У зв`язку з увільненням від роботи директора комунального підприємства «Гайсинводоканал» ОСОБА_2 у зв`язку з призовом на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, з метою забезпечення безперебійного функціонування підприємства, розпорядженням:

тимчасово покладено виконання обов`язків директора КП «Гайсинводоканал» на головного інженера цього підприємства ОСОБА_5 , починаючи з 30 вересня 2022 року, до моменту виходу на роботу ОСОБА_2 ;

надано ОСОБА_5 право першого підпису на платіжних, фінансових, розрахункових та інших організаційно-розпорядчих документах підприємства;

доручено йому здійснити необхідні реєстраційні дії щодо внесення змін до відомостей про юридичну особу КП «Гайсинводоканал» у відповідних реєстрах. Контроль за виконанням цього розпорядження залишено за міським головою.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) (пункт 4 статті 36 КЗпП України).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 81 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі встановлено, що позивач був звільнений з роботи у зв`язку з поновленням на підставі судового рішення на посаді директора КП «Гайсинводоканал» ОСОБА_2 , який раніше виконував цю роботу, що охоплюється пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 208 ЦПК України, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження» (частина друга статті 208 ЦПК України).

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області у справі №129/2077/21 від 26.09.2022 року встановлено, що ОСОБА_2 розпорядженням Гайсинського міського голови поновлюється на посаді директора Комунального підприємства «Гайсинводоканал» на підставі Контракту з ним від 01.03.2019 з наступним продовженням дії Контракту з керівником Комунального підприємства територіальної громади Гайсинської міської ради шляхом її переукладення строком на один рік з моменту оголошення судом ухвали про затвердження даної мирової угоди.

Пунктом 1 розпорядження Гайсинського міського голови №96-к від 28 вересня 2022 року «Про виконання ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2022 року у справі №129/2077/21», визначено наступне:

«1. Поновити ОСОБА_2 на посаді директора комунального підприємства «Гайсинводоканал» з 30 вересня 2022 року, на підставі контракту від 01 березня 2019 року». Тобто, підставою для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади було поновлення на посаді працівника, який раніше виконував цю роботу.

ОСОБА_1 звільнений цим же розпорядженням з 29 вересня 2022 року, оскільки відповідно до п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №5 8 від 29.07.1993 року, згідно з якою, днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже останнім робочим днем ОСОБА_1 було 29.09.2022, першим робочим днем після поновлення ОСОБА_2 було 30.09.2022, оскільки в штатному розписі комунального підприємства «Гайсинводоканал» є лише одна штатна одиниця - директора. Штатна одиниця це посадова одиниця, встановлена штатним розписом підприємства, яка відповідає одному робочому місцю. Одночасна праця двох осіб на одному робочому місці є неможливою. Поновлення на посаді працівника який раніше виконував цю роботу без попереднього звільнення особи, яка обіймає цю посаду є неможливим і таким, що суперечить нормам чинного законодавства.

Звільнення ОСОБА_1 здійснене саме на виконання обов`язку Гайсинської міської ради щодо поновлення іншого працівника - ОСОБА_2 , який раніше обіймав посаду директора підприємства. Видання спірного розпорядження є прямим наслідком реалізації судового рішення, яке підлягало обов`язковому негайному виконанню.

При цьому розпорядження №96-к від 28.09.2022, видано на виконання ухвали Гайсинського районного суду у Вінницькій області у справі №129/2077/21, згідно з якою працівник який раніше виконував цю роботу поновлюється на посаді, відповідно до її змісту, ОСОБА_2 , розпорядженням Гайсинського міського голови поновлюється на посаді директора Комунального підприємства «Гайсинводоканал» на підставі Контракту з ним від 01.03.2019 з наступним продовженням дії Контракту з керівником Комунального підприємства територіальної громади Гайсинської міської ради шляхом її переукладення строком на один рік з моменту оголошення судом ухвали про затвердження даної мирової угоди

Мирова угода, затверджена ухвалою суду, є обов`язковою до виконання її сторонами - Гайсинською міською радою та міським головою. Обов`язок роботодавця видати розпорядчий акт про поновлення працівника на роботі виникає з моменту оголошення судом відповідного рішення.

Отже поновлення ОСОБА_2 прямо пов`язане з необхідністю звільнення ОСОБА_1 , який на той момент обіймав ту саму посаду.

Розпорядчий документ про поновлення ОСОБА_2 був виданий 29.09.2022, ОСОБА_2 поновлений на підставі контракту від 01.03.2019, строк дії якого було продовжено з 30.09.2022.

Тобто, ОСОБА_2 був фактично поновленим на роботі, як цього вимагає практика Верховного Суду.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника (постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №127/1703/19).

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №702/725/17 дійшов висновку, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18.

Згідно з постановою Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 711/8138/18 аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Відповідно до частини другої статті 14 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У цій справі також встановлено, що ОСОБА_2 30 вересня 2022 року було увільнено за його заявою від роботи за ч.?3 ст.?119 КЗпП у зв`язку з призовом на військову службу.

Отже подана заява ОСОБА_2 не звільняє роботодавця від виконання рішення, оскільки видання наказу про поновлення є обов`язковим, навіть якщо працівник не може одразу приступити до роботи. Після поновлення працівник продовжує перебувати у статусі увільненого у зв`язку зі службою, тобто зберігає посаду (без виплати зарплати на час служби).

Таким чином, наказ про поновлення вважається належним виконанням рішення суду з боку роботодавця, а відсутність фактичного виходу поновленого працівника (через військову службу) не робить це поновлення фіктивним. Поновлений працівник набуває право приступити до роботи в будь-який момент (як тільки з`явиться фізична можливість), а його робоче місце має бути для нього збережене. Відсутність фактичного виходу на роботу в цьому разі не перешкоджає законності поновлення й не робить звільнення іншої особи неправомірним.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ухвала Гайсинського районного суду від 26.09.2022 підлягала негайному виконанню. Видання розпорядження № 96?к від 28.09.2022 про поновлення ОСОБА_2 та розпорядження про звільнення ОСОБА_1 є законним способом реалізації цієї ухвали.

Наявність розпорядження про увільнення ОСОБА_2 на час військової служби не скасовує факту його поновлення й не впливає на правомірність звільнення позивача. Роботодавець виконав соціальну гарантію, виплативши позивачу вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП.

Крім того, під час розгляду справи місцевим судом взято до уваги пояснення третьої особи ОСОБА_2 , надані у судовому засіданні, який підтвердив, що після видання розпорядження №?96-к від 28.09.2022 про його поновлення, він був ознайомлений з цим документом, отримав доступ до робочого місця, мав змогу реалізовувати свої повноваження директора, однак у зв`язку з мобілізацією звернувся з відповідною заявою про увільнення, що підтверджується розпорядженням №?98-к від 29.09.2022.

Суд першої інстанції, урахувавши положення пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України так і сталу практику Верховного Суду, встановив, що дії роботодавця у частині одночасного звільнення ОСОБА_1 для забезпечення поновлення ОСОБА_2 були необхідними та правомірними. При цьому факт подальшого увільнення поновленого працівника не нівелює реалізації судового рішення.

Отже колегія суддів вважає доводи позивача про «відсутність факту поновлення» безпідставними, оскільки звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України було юридично можливим способом виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_2 .

Також, у апеляційній скарзі, позивач вказує, що суд першої інстанції, застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 235 ЦПК України, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Апеляційний суд не погоджується з такими твердженнями позивача з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено невідповідність нормам КЗпП України запису до трудової книжки, оскільки у розпорядженні про звільнення позивача та в його трудовій книжці підставою звільнення зазначено «відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 43? КЗпП України». При цьому таке формулювання є юридично неправильним, оскільки: не відображає матеріально-правову підставу звільнення, яка має бути зазначена відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України; не відповідає вимогам пунктів 2.26 та 2.27 Інструкції №?58, які передбачають обов`язкове зазначення причини звільнення з точним посиланням на відповідну норму КЗпП; не узгоджується із наказом Держкомстату №?489 від 05.12.2008 року (типова форма №?П-4), а також Правилами діловодства, затвердженими наказом Мін`юсту №?1000/5 від 18.06.2015, які вимагають чіткості формулювань та відповідності законодавству.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що фактичною і законною підставою для припинення трудового договору є пункт 6 частини першої статті 40 КЗпП України (поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу); посилання у розпорядженні лише на абзац третій частини першої статті 43-1 КЗпП України відображало процедурний аспект (звільнення без згоди профспілки), але не розкривало матеріальну підставу звільнення; така технічна неточність у розпорядженні не впливала на правомірність самого звільнення, однак підлягає виправленню для забезпечення правової визначеності.

При цьому місцевий суд обґрунтованого застосував положення частини третьої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи приписи частини третьої статті 235 КЗпП України, суд має повноваження не лише констатувати такі порушення, а й змінити формулювання причини звільнення працівника, зазначивши правильну правову підставу пункт 6 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України із відповідними наслідками для трудової книжки.

Разом з тим, такі порушення не впливають на правомірність самого факту звільнення позивача, оскільки воно здійснене у зв`язку з поновленням іншого працівника на тій самій посаді, що підтверджується розпорядженням №?96-к від 28.09.2022.

При цьому суд не встановив факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивача.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15 (провадження № 61-1266св18) зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.

Судом встановлено, що роботодавець пов`язував звільнення позивача ОСОБА_1 саме із поновленням на роботі ОСОБА_2 , який раніше виконував ту ж роботу. Ця підстава відповідає пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України і є законною. Водночас у розпорядженні №?96-к від 28 вересня 2022 року було надано неправильну юридичну кваліфікацію підстави звільнення, шляхом посилання лише на абзац третій частини першої статті 43-1 КЗпП України, що відображає лише процедурний аспект звільнення без погодження з профспілковим органом.

Отже, твердження позивача про те що в тексті оскаржуваного розпорядження відсутні формулювання та підстави для звільнення не відповідають обставинам справи. Відповідно допущення технічної помилки у тексті розпорядження щодо формулювання звільнення не може бути підставою для його скасування.

Доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться до власного тлумачення ОСОБА_1 норм права та до незгоди із висновками про відмову у задоволенні його позову, вони спростовуються матеріалами справи, а тому відхиляються апеляційний судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 708/447/23 від 17 січня 2024 року, яка не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки в останній суд встановив підставу відмови у задоволенні позову його пред`явлення до неналежного відповідача, що не має місця у даній справі, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

Рішення, висновки та роз`яснення Верховного Суду щодо застосування норм права повинні враховуватися та виконуватися іншими судами та органами державної влади.

Посилання суду першої інстанції на висновки, які містяться у постанові Верховного Суду 17 січня 2024 року у справі № 708/447/23, з урахування обставин цієї справи та мотивів з яких виходив місцевий суд, є вірними, оскільки судом було враховано висновок Верховного Суду щодо застосування ст. 235 КЗпП у подібних правовідносинах у справі № 708/447/23, де Верховний Суд змінив формулювання причин звільнення позивача.

Колегія суддів не вбачає неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні спору. Зроблені судом першої інстанції висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду попередньої інстанції щодо їх оцінки.

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач звільнений на законних підставах, визначених пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з поновленням на посаді іншого працівника.

При цьому обставини справи не свідчать про порушення трудових прав позивача, що могло б обґрунтовувати поновлення на роботі або стягнення матеріальної чи моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін можливе, якщо суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не містить аргументів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Піпко Андрій Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 липня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник