Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Талько О.Б., Коломієць О.С.

секретаря

судового засідання Смоляр А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/10313/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, переданих на зберігання

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ткачук Таміли Андріївни на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П. у м. Житомирі

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 96 560,0 доларів США та 15 600,00 євро, а також понесені нею судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що з 2003 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в буд. АДРЕСА_1 . За час спільного проживання, ведення спільного господарства і бізнесу вони отримали (заробили) грошові кошти в іноземній валюті (долари США, євро), які зберігалися за вказаною адресою. У зв`язку із тимчасовим від`їздом до дочки, яка проживає у Німеччині, вона попросила сина чоловіка ОСОБА_2 провідувати батька у приватному пансіонаті для людей похилого віку, де він проходив реабілітацію після перенесеної хвороби, та наглядати за будинком в садовому товаристві. 27 січня 2021 року відповідач запропонував передати йому на зберігання грошові кошти в іноземній валюті на час її поїздки за кордон, про що написав розписку, на якій вона своєю рукою проставила дату 27.01.2021. Загальна сума коштів в іноземній валюті, які передані відповідачу на зберігання становить 96 560,0 доларів США та 15 600,00 євро. Після її повернення в червні 2021 року з Німеччини в Україну ОСОБА_2 відмовився повертати кошти, які вона йому передала на тимчасове зберігання перед поїздкою за кордон. Враховуючи наведені обставини, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ткачук Т.А., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач визнав факт проживання позивача разом з його батьком приблизно з 2010 року. Крім того, визнав, що кошти про які зазначено в розписці від 27.01.2021, знаходились в будинку, у якому проживали позивач разом з його батьком та що розписка була написана ним власноруч. Відповідач також підтвердив факт передачі йому коштів позивачем у тих сумах, які вказав у розписці. При цьому відповідач також підтвердив, що позивач упродовж тривалого періоду займалася підприємницькою діяльністю, тому могла мати заощадження у іноземній валюті. Проте, при ухваленні рішення судом першої інстанції зазначені факти залишено поза увагою, натомість вказано, що сторонами не дотримано письмової форми договору зберігання, визначеної ст. 937 ЦК України, оскільки такий не підписано ні позивачем, ні відповідачем. Разом з тим, судом не враховано норми ч.ч. 1, 2 ст. 639, ч. 1 ст. 936, ч. 1 ст. 937 ЦК України, за якими, зокрема, письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. З огляду на те, що відповідач підтвердив, що розписка, написана ним власноручно, слід прийти до висновку, що кошти, які передані йому на зберігання, мають бути повернуті позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вернидуб Д.В., посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представники позивача адвокати Ткачук Т.А. і Ткачук А.О. доводи апеляційної скарги підтримали із викладених в ній підстав та просили її задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Вернидуб Д.В. апеляційну скаргу вважали безпідставною та в її задоволенні просили відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в січні 2021 року відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи в будинку свого батька ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 у присутності позивача ОСОБА_1 взяв грошові кошти в сумі 96560,00 доларів США та 15600,00 Євро, про що вказав на аркуші паперу: «30000$ 15600€ 60000$ 813$ 5747$ Я взял на сохранение» (а.с. 13). У розписці позивачка власноручно написала дату її складення 27.01.2021.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст. 638, ч. 1 ст. 937 ЦК України сторонами не дотримано письмової форми договору зберігання, не досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, а відповідач категорично заперечує щодо укладення договору зберігання на суми 96560,00 доларів США та 15600,00 Євро, свій підпис під таким не ставив, а будь які інші обставини, на які посилаються сторони (наявність/ відсутність сімейних відносин, спільного проживання та спільних доходів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) не мають правового значення для встановлення факту укладення договору між сторонами та його умов.

Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

За приписами частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Нормами ч. 1 ст. 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України також визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Виходячи із системного аналізу наведених норм закону, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме щодо: предмету договору, прав та обов`язків сторін, строку виконання грошового зобов`язання, не дотримано письмової форми договору зберігання, визначеної ст. 937 ЦК України, а наявна у матеріалах справи розписка не відповідає зазначеним вимогам та не підписана ні позивачем, ні відповідачем.

Отже, місцевий суд правильно констатував, що договір зберігання сторонами не укладено, належних доказів протилежного позивачем суду не надано, а показання свідків не можуть бути належними доказами укладення договору зберігання на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відеозаписи, надані представниками позивача та оглянуті в суді першої інстанції, також не містять переконливих даних щодо укладення договору зберігання між сторонами.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та достатніх доказів укладення договору зберігання, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого суду.

Суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ткачук Таміли Андріївни залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складений 08 серпня 2025 року