Справа № 472/499/24
Провадження №2/472/26/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 року селище Веселинове

Миколаївської області

Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Орленко Л.О.,

з участю секретарів

судового засідання - Чорної О.В., Дівульської А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Губської Ю.О.,

представника відповідачки - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи

органу опіки та піклування - Балинської Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у селищі Веселинове Миколаївської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного утримання та виховання неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Веселинівського районного суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного утримання та виховання неповнолітніх дітей.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17.05.2024 року вказану справу було розподілено для розгляду судді ОСОБА_4 , якого з 29.08.2024 року було звільнено у відставку.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену справу 19.09.2024 року було розподілено для розгляду судді Орленко Л.О.

Ухвалою судді Кучерявенка С.С. від 10 червня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді Кучерявенка С.С. від 12 серпня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою судді Орленко Л.О. від 01 листопада 2024 року було прийнято справу до свого провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що до 08 травня 2022 року перебував з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах, під час яких в них народилися діти: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після повномаштабного вторгнення Російської Федерації на територію України 08 травня 2022 року відповідач ОСОБА_3 разом з дітьми покинула територію України, але в 2023 році повернула дітей до України, а сама лишилась проживати за кордоном.

Таким чином, відповідачка залишила дітей на виховання позивачу та з тих пір дітьми не цікавиться, тому діти проживають разом з позивачем та знаходяться на його повному утриманні.

Позивач вказував, що самостійно виховує та утримує дітей, створює необхідні умови для їх гармонійного розвитку, приймає участь в шкільному житті дітей. Відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не цікавиться їх справами, не утримує їх.

На підставі викладеного, позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей.

Вказував, що встановлення факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей потрібно для оформлення документів для соціальної допомоги на дітей, які виховуються тільки одним з батьків, а також для реалізації його прав передбачених законодавством, як особи, яка самостійно виховує дітей, зокрема, але не виключно, прав передбачених ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Губська Ю.О. позов підтримали та просили його задовольнити. Вказали, що позивач самостійно виховує та утримує дітей, створює необхідні умови для їх гармонійного розвитку, приймає участь в шкільному житті дітей, а відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не цікавиться їх справами, не утримує їх.

В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та піклування Степівської сільської ради Балинська Н.С. висловила думку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, але до суду через свого представника ОСОБА_2 20 грудня 2024 року подала заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю. Крім того, 11 лютого 2025 року через свого представника ОСОБА_2 подала до суду пояснення, які записані на відеозапис, відповідно до яких відповідач ОСОБА_3 повністю визнає позовні вимога та дійсно підтверджує, що їх з позивачем діти проживають з 2023 року разом з батьком, знаходяться на його повному утриманні та вихованні, а вона проживає за кордоном України в Чехії. Крім того, в судовому засіданні 02 квітня 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 зазначила, що відповідач ОСОБА_3 повністю визнає позовні вимоги.

В судове засідання представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 не з`явився, але 19.09.2024 року подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту, який просить встановити позивач.

Заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_1 , представника позивача Губської Ю.О. , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Балинської Н.С., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що до 08 травня 2022 року позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачкою ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, під час яких в них народилися діти: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про їх народження (т. 1 а.с. 11-12).

Після повномаштабного вторгнення Російської Федерації на територію України 08 травня 2022 року відповідач ОСОБА_3 разом з дітьми покинула територію України, але в 2023 році повернула дітей до України, а сама лишилась проживати за кордоном, що підтверджується копіями закордонних паспортів дітей (т. 1 а.с. 13-14) та відеозаписом з поясненнями відповідача ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 211).

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 28 грудня 2023 року та довідок і характеристики на позивача Степівської сільської ради від 28.12.2023 року та від 09.12.2024 року, (т. 1 а.с. 15-16, 216, 218) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 проживає разом з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а мати дітей ОСОБА_3 проживає за кордоном України.

Згідно з довідками від 29 грудня 2023 року № 100 та № 101 та № 97 і № 98 від 09.12.2024 року (т. 1 а.с. 22, 23, 219-220) діти сторін навчаються у Широколанівському ліцеї Степівської сільської ради та проживають з батьком ОСОБА_1 , який активно займається вихованням та навчанням дітей.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показав, що йому відомо, що з початком повномаштабного вторгнення ОСОБА_3 виїхала разом із дітьми у 2022 році на початку травня за кордон в Чехію, а потім привезла дітей у 2023 році до України. Приблизно в 2023-2024 році дітей забрав батько ОСОБА_1 і після цього вони вже залишилися з ним постійно проживати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що ОСОБА_3 виїхала за кордон з початку повномаштабної війни, потім влітку привезла дітей сюди в 2023 році, і більше за кордон діти не виїжджали. Також їй відомо, що ОСОБА_3 приїжджала на день народження ОСОБА_6 в ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідачка ОСОБА_3 , відповідно до своїх пояснень, які подані до суду у вигляді відеозапису, не заперечувала, що діти перебувають на повному утриманні батька, який забезпечує їм належний побутовий та матеріальний рівень життя.

Сторони стверджували, що мати дітей проживає в Чехії і не має наміру повертатись до України.

Звернувшись із позовом, позивач просить встановити факт самостійного виховання і утримання ним неповнолітніх дітей, посилаючись на необхідність доведення існування у нього підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей, з метою оформлення соціальної допомоги та відстрочки від мобілізації.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) Велика Палата Верховного Суду, проаналізувавши наведені положення закону, зробила наступні висновки:

"З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом".

У цій справі, позивач ОСОБА_1 просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дітей, що може мати негативні наслідки для матері дитини, але не заявляє при цьому вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав, визнання її недієздатною, померлою або безвісно відсутньою, натомість зазначає про самоусунення матері дитини від виховання та утримання їх спільних дітей.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення матері батьківських прав.

У згаданій постанові Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання/утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання/утримання дитини.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 , заявивши лише вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей, обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки за викладених в позовній заяві обставин як підстав позову, належним способом захисту є вимога про позбавлення матері неповнолітніх дітей батьківських прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Утримання та виховання дитини батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

В даній справі, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що основний тягар з виховання та утримання дитини дійсно покладено на батька, але таке не свідчить про самостійне виховання та утримання ним дітей, оскільки, як встановлено судом та підтверджується наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами, мати не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а також в обраний нею спосіб приймає участь у вихованні дітей. На підставі наведеного вимоги позову є безпідставними.

За таких обставин суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, оскільки обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного утримання та виховання неповнолітніх дітей.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 14 липня 2025 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко