Унікальний номер справи 760/2319/20
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9710/2025
Головуючий у суді першої інстанції Н. М. Аксьонова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

16 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Саліхова В. В., Стрижеуса А. М.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , подану представником Березинець Катериною Григорівною , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Аксьонової Н. М., в примішенні Солом`янського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 вересня 2019 року, виданого державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори Мотицькою С. А., позивач є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя матір позивача, яка на той час була власником даної квартири, зареєструвала у квартирі позивача (сина) ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У свою чергу ОСОБА_1 вселила у спріну квартиру ІНФОРМАЦІЯ_4 свою дочку ОСОБА_4 . Остання в свою чергу 25.01.2011 вселила у спірну квартиру своїх синів - ОСОБА_3 , та вже після смерті матері позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 без згоди на те позивача.

Станом на 25.11.2019 у спірінй квартирі зареєстровано п`ять осіб - позивач, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 . Фактично в даній квартирі протягом останніх трьох років проживає лише відповідач ОСОБА_1 . Дана інформація підтверджується довідкою голови Правління ЖБК «Метробудівець» від 07.11.2019.

Сам позивач та його сім`я (дружина та донька) проживають за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому позивач працює в м. Києві, що створює додаткові незручності під час прямування до робочого місця.

ОСОБА_4 , ОСОБА_8 зналися із реєстрації у спірній квартирі після звернення позивача із позовом до суду.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивача, ніяк не пов`язані спільним побутом. А отже зі сметрю попереднього вдасника квартири припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту. Після переходу права власності на квартиру до позивача припинилося і право користування квартирою відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, і у них припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, позивач вважає достатніми підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог щодо ОСОБА_3 , його законний представник ОСОБА_4 , через свого представника Березинець К. Г. подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що визнавши неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заначене не призведе до порушення його житлових прав як неповнолітньої особи.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що набуття ОСОБА_4 та її дитиною права користування спірної квартири відбулося згідно із законом.

Суд розглянув в справу без залучення до участі у справі органу опіки та піклування, наявність висновку якого у даних правовідносинах є обов`язковим.

ОСОБА_4 вказує на те, що вона зареєстрована у належній позивачу квартирі, та не була визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а відтак її неповнолітній син ОСОБА_3 автоматично зберігає право користування вказаною квартирою разом зі своєю матір`ю.

Апеляційна скарга не містить доводів в частині задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_1 , а тому законність та обгрунтованість рішення Солом`янського районного судуд м. Києва від 28.11.2024 в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Березинець К. Г. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала подану апеляціну скаргу, просить задовольнити на підставі викладених у ній доводі.

У судове засідання апеляційного суду позивач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єрмака О. В. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник позивача не може взяти участь у судовому засіданні через сімейні обставини. Будь -яких доказів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання представник позивача не подав.

У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином (поштове відправлення повернулося до суду без вручення адресату із відміткою «адресат відстустній за вказаною адресою»). Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило.

Надаючи оцінку поданій представником позивача Єрмаком О. В. заяві, колегія суддів вважає, що вказані в ній причини неявки до суду є неповажними, оскільки не підтверджені будь - якими доказами, а тому суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для відкладення розгляду справи через неявку позивача та його представника в судове засідання.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача, його представника та відповідача ОСОБА_1 , оскільки неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - Березинець К. Г. , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 вересня 2019 року, виданого державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори Мотицькою С. А., позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Право власності позивача на квартиру АДРЕСА_3 підтверджується зокрема витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.09.2019, індексний номер витягу 182288004.

За життя мати позивача ОСОБА_7 , яка на той час була власником квартири АДРЕСА_3 , як членів сім`ї власника квартири, зареєстровала 26.07.1983 дочку ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_1 .

Згідно Витягу з територіальної громади м. Києва №107483930 від 19 лютого 2024 року в квартирі АДРЕСА_3 станом на 19 лютого 2024 року зареєстровано троє осіб:

- ОСОБА_1 з 16.05.1989;

- ОСОБА_2 з 26.07.1983;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.01.2011.

Як зазначає позивач, у квартирі АДРЕСА_3 протягом останніх трьох років проживала лише одна особа ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Голови Правління ЖБК «Метробудівець» від 07.11.2019.

Крім того, позивач зазначає, що неповнолітній ОСОБА_3 разом з його матір`ю ОСОБА_4 проживали постійно у квартирі АДРЕСА_4 , належній на праві власності матері неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №190993095 від 01.12.2019.

ОСОБА_4 не заперечувала факту непроживання її неповнолітнього сина ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_3 .

Позивач разом із дружиною та дочкою проживають в АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою №183 від 26.11.2019, виданою Підприємством по обслуговуванню житла виконавчого комітету Української міськради та Актом обстеження квартири АДРЕСА_5 №342 від 29.11.2019.

При цьому позивач працює в м. Києві, що підтверджується довідкою №06-19 про підтвердження місця роботи ОСОБА_1 , що створює йому додаткові незручності під час прямування до робочого місця та повернення додому.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що після переходу до нього права власності на квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування після смерті матері, припинилося право користування квартирою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він не є членом сім`ї позивача та який не проживає у даній квартирі, а проживає постійно за іншою адресою разом зі своєю матір`ю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними доказами, що відповідач ОСОБА_3 , який зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 , та фактично не проживає у ній, створює перешкоди позивачу у здійсненні права власності щодо належного йому на праві власності нерухомого майна. Неповнолітній ОСОБА_3 не має права на користування житловим приміщенням, оскільки його права, як похідні від прав попереднього власника припинилися, а тому подальше збереження реєстрації відповідача в квартирі порушує права позивача, як її власника. При цьому суд урахував, що матері відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 , в якій постійно проживає неповнолітній ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю, а тому визнання неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням не порушує його житлових прав. ОСОБА_3 не проживає в квартирі позивача понад один рік, він постійно проживає зі своєю матір`ю за іншою адресою, а тому він втратив право користування квартирою, яка належить на праві власності позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

Так, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

За положеннями статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частина перша статті 402 ЦК України визначає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У постановах Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 760/13960/22 (провадження № 61-6521св24), від 22 січня 2025 року у справі № 754/15791/21 (провадження № 61-10276св24), від 29 січня 2025 року у справі № 623/3462/19 (провадження № 61-9056св24) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Водночас під час розгляду справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі

та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

У справі, яка переглядається встановлено, що позивач успадкував за заповітом від 25.09.2019 квартиру АДРЕСА_3 , після смерті його матері ОСОБА_7 .

Відповідач у справі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований у спріній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_6 його матір`ю ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі. Фактичним його місцем проживання є належна його матері ОСОБА_4 на праві власності квартира АДРЕСА_4 . Неповнолітній ОСОБА_3 не був і не є членом сім`ї позивача, не належить до кола осіб, які постійно проживають з власником квартири і ведуть з ним спільне господарство, не проживав за місцем реєстрації, право користування квартирою АДРЕСА_3 було набуто ОСОБА_3 у зв`язку із вселенням останнього в квартиру його матір`ю ОСОБА_4 , яка у свою чергу була вселена у квартиру її матір`ю ОСОБА_1 , яку вселила у спірну квартиру первісний власник ОСОБА_7 .

Колегія суддів вбачає, що спір у цій справі виник з приводу права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 між позивачем, як власником спірної квартири, та відповідачем ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не був і не є членом сім`ї власника вказаної квартири, не належить до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть із ним спільне господарство.

Отже відповідач не був та не є членом сім`ї позивача у розумінні положень статті 64 ЖК України, а тому на нього не поширюються положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення.

У постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 570/2575/20 Верховний Суд вказав, що виселення відповідача з належного на праві власності позивачу житла переслідує легітимну мету, а саме лише незабезпечення його іншим житлом на момент розгляду справи не свідчить про перевагу інтересів відповідача та його права на повагу до житла над інтересами позивача і її правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до її приватного життя, житла, відповідно, про покладення саме на відповідача індивідуального та надмірного тягаря. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.

При цьом колегія суддів зветає увагу на ту обставину, що у ході розгляду справи було встановлено, що матері відповідача ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 , у якій відповідач проживає разом з його матір`ю ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_10 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 та не визнавалася такою, що втратила право користування цією квартирою, а тому ОСОБА_3 не може бути визнатим таким, що втратив право користування спірною квартирою, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони повністю спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами справи, як знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

Виходячи з наведеного, втручання у право відповідача ОСОБА_3 на користування спірним житловим приміщенням переслідує законну мету, відбувається на підставі закону та з урахуванням усіх встановлених у справі обставин. Усуваючи позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції надав належну оцінку балансу інтересів сторін.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь відповідача ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд фактично узаконив дії позивача щодо залишення неповнолітньої дитини без житла, є безпідставними з урахуванням того, що ОСОБА_3 проживає в квартирі своєї матері, а місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання її батьків або одного з них. Крім того, суд встановив, що мати відповідача знята з реєстраційного обліку у квартири АДРЕСА_3 .

Доводи апеляційної скарги у тому, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі орган опіки та піклування не може слугувати у даному випадку безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, таких клопотань сторонами під час розгляду справи заявлено не було, як не було заявлено таких клопотань і до суду апеляційної інстанції.

При цьому ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку органу опіки та піклування. Адже згідно із частиною першоюстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона ( пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четвертастатті 12 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд першої інстанції вірно вважав, що ОСОБА_3 не має права на користування належною позивачу квартирою, оскільки його права, як похідні від прав попереднього власника припинилися, а тому подальше збереження реєстрації відповідача в спірній квартирі, якій в ній не проживає, порушує права позивача, як власника квартири АДРЕСА_3 .

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги у тому, що судом першої інстанції при розгляді справи грубо порушено норми процесуального права, колегія суддів оцінює критично та не бере до уваги.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі «Шульга проти України», пункт 28, № 16652/04, від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (рішення ЄСПЛ у справі «Мусієнко проти України», пункт 24, № 26976/06, від 20 січня 2011 року).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Суд з метою запобігання зловживанням правами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін. Обмеження чи позбавлення процесуального права повинно застосовуватися судом відповідно до принципу пропорційності, який судом першої інстанції у цій справі дотримано.

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

У справі, яка розглядається, судом не допущено порушення норм процесуального права, які б могли слугувати підставою для скасування рішеня суду, ухваленого за результатами її розгляду. Сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Апеляційна скарга не містить доводів в частині задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_1 , а тому законність та обгрунтованість рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2024 в цій частині апеляційним судом не перевірялася.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно дост. 133 ЦПКУкраїна, правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4ст. 137 ЦПК Українивизначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Конституція Україниу статті 59 гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У відповідності до ст. 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6ст. 137 ЦПК Україниу разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 «витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено».

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного суду від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19 «за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співрозмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено».

Із матеріалів справи вбачається, що представником позивача ОСОБА_1 - авдокатом Єрмаком О. В. було подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому сторона позивача просила відшкодувати витрати на правничу допомогу у розмірір 8 000,00 грн, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи апеляційним судом.

Відзив позивача було направлено на адресу ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку.

Клоптання про зменшення витрат позивача на правничу допомогу стороною відповідача не заявлялося. Будь -яких заяв/клопотань з приводу зазначеного до судуд апеляційної інстанції від відповідача чи його представника не надходило.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн у суді апеляційної інстанції відповідають критеріям розумності та є співмірними із складністю справи і виконаними адвокатом роботами.

Отже, враховуючи, що з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, фінансового стану учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що є справедливим стягнення з законного представника відповідача на користь позивача 8 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, то не підлягають відшкодуванню ОСОБА_4 її судові витрати, понесені у звязку із поданням апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , подану представником Березинець Катериною Григорівною , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 08 серпня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

В. В. Саліхов

А. М. Стрижеус