УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року

м. Київ

справа № 205/619/25

провадження № 61-7800ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу Донецького регіонального центру з гідрометеорології на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецького регіонального центру з гідрометеорології про поновлення на роботі ,

ВСТАНОВИВ:

У 2025 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Донецького регіонального центру з гідрометеорології про поновлення на роботі.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто через неусунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 15 січня 2025 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є тотожною до вимоги про стягнення заробітної плати , а тому не може бути віднесена до категорії пільгових вимог, за подачу яких, згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не сплачується. Право позивача на збільшення/зменшення розміру позовних вимог, зміну предмету, відмову від позовних вимог в частині, залишення позову без розгляду в частині може бути реалізовано лише після відкриття провадження у справі, а не на стадії залишення позовної заяви без руху. Позивач не виконала вимог ухвали Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2025 року щодо сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а надала «уточнену позовну заяву» в межах поданої позовної заяви, що суперечить нормам ЦПК України, а відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2025 року ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 січня 2025 року про повернення позовної заяви скасовано. Справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького регіонального центру з гідрометеорології про поновлення на роботі, направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Постанова апеляційної інстанції мотивована тим, що у цій справі ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при цьому не заявляла.

При залишенні без руху позовної заяви суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 за подання позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить сплатити судовий збір, оскільки за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати. Натомість поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_1 звернулась з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою, та зробив помилковий висновок про обов`язок позивача сплатити судовий збір за подання позову у цій справі.

Позивач, на виконання ухвали суду від 15 січня 2025 року, надала суду заяву про усунення недоліків шляхом подання уточненої позовної заяви, в якій окрім іншого, наявні вимоги лише про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

13 червня 2025 року через підсистему «Електронний Суд» Донецький регіональний центр з гідрометеорології подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати частково постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2025 року, рішення Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2025 року в частині розгляду первинної позовної заяви про поновлення на роботі ОСОБА_1 залишити без змін; рішення Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2025 року в частині розгляду повернення позовної заяви про уточнення позовних вимог від 23 січня 2025 року скасувати і передати справу на новий розгляд, зокрема для продовження розгляду і вирішення питання сплати судового збору за вимогу щодо стягнення з Донецького РЦГМ заборгованості по заробітній платі в сумі 90 003,33 грн, заявлену у заяві про уточнення позовних вимог від 23 січня 2025 року до Дніпровського апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявник згоден з висновками суду першої інстанції щодо необхідності сплати судового збору, а постановлення ухвали про повернення позовної заяви з причин відсутності сплати судового збору є законним та обґрунтованим. У заяві про уточнення позовних вимог від 23 січня 2025 року вимогою є стягнення з Донецького РЦГМ заборгованості по заробітній платі в сумі 90 003,33 грн, яка є вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а, отже, судовий збір має сплачуватись на загальних підставах у розмірі, визначеному статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись із легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Статтею 5 вказаного закону визначено пільги щодо сплати судового збору, зокрема, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт перший частини першої статті 5 Закону).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) вказано, що:

«середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Позивачі звільнені від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середній заробіток за частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах».

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заявляла. Тому апеляційний суд зробив правильний висновок, що ОСОБА_1 звернулась з вимогами, за якими вона як позивач звільнена від сплати судового збору, тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про обов`язок позивача сплатити судовий збір. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування ухвали щодо повернення позовної заяви та направлення справи для вирішення питання відкриття провадження у справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Донецького регіонального центру з гідрометеорології на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2025 року у справі № 205/619/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко