ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/625/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:,

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року в складі судді Майстренко О.М. по справі № 643/10796/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визнання права власності, вимоги за яким в подальшому зменшила.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_2 з 16 лютого 2001 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2023 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перебуваючи у шлюбі, подружжя за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу № 1208 від 28 березня 2003 року. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .

Зазначила, що в період з 2001 року по 2002 рік вона навчалась в Харківському медичному університеті та отримала фахову спеціальність лікаря акушера-гінеколога. Перші два місяці сторони проживали разом з батьками відповідача, в подальшому в 2001 році почали винаймати житло та готувалися до придбання власної квартири. Вона вчилась та займалась домашніми роботами, відповідач працював на заводі. Подружжя мало власні накопичення в розмірі 4000-5000 доларів США, але більшу частину коштів на придбання квартири їм подарували батьки - як її, так і відповідача. Також її батьки допомогли з купівлею меблів і кухонного інвентарю до квартири.

Крім того, подружжям за час перебування у шлюбі було придбано автомобіль MAZDA NEW CX-5 2.2. D ба/т Touring 5G, код моделі: KFIN-EAT, колір: Snowflake White Pearl, номер кузова: НОМЕР_1 , номер двигуна: НОМЕР_2 .

Вказала, що зазначене майно було придбано за час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї та є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, тому наявні підстави визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири та стягнути з відповідача грошову компенсацію замість належної їй 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль MAZDA NEW CX-5 2.2. D ба/т Touring 5G, код моделі: KFIN-EAT, колір: Snowflake White Pearl, номер кузова: НОМЕР_1 , номер двигуна: НОМЕР_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя, яким є автомобіль MAZDA NEW CX-5 2.2. D ба/т Touring 5G, код моделі: KFIN-EAT, колір: Snowflake White Pearl, номер кузова: НОМЕР_1 , номер двигуна: НОМЕР_2 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля, в сумі 405 005,00 грн;

- стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу.

25 грудня 2023 року від представниці ОСОБА_2 - адвоката Зарицької К.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що спірна квартира була придбана за кошти, які відповідачу особисто подарували його батьки, а не за спільні кошти подружжя. На момент придбання нерухомості подружжя не мало грошових коштів для придбання спірної квартири, крім тих, які ОСОБА_2 отримав від батьків. Позивачкою не доведено, що спірний автомобіль, придбаний у 2018 році, все ще перебуває у власності подружжя.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що підстав для поділу спірної квартири не вбачається, оскільки вона придбана за кошти, подаровані відповідачу його батьками, отже є його особистою власністю, а автомобіль відчужений за час шлюбу, позивачка була обізнана про відчуження транспортного засобу, давала згоду на укладання договору купівлі-продажу, правочин не оскаржувала, отримала грошові кошти від його продажу. Крім того, неможливо визначити ринкову вартість спірного автомобіля на час розгляду справи в суді.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог, стягнути з відповідача витрати, понесені при подачі апеляційної скарги, що полягають у сплаті судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не доведено, що саме ті грошові кошти, які належали його батькам, були передані продавцю при укладенні договору купівлі-продажу квартири; договір не містить пункту, що гроші є особистою приватною власністю покупця чи його батьків. Кошти на придбання квартири були подаровані батьками відповідача їм як подружжю. Суду не надано договору дарування коштів, який мав бути нотаріально посвідчений, не доведено дійсний розмір суми коштів, а конверт без дати і показання свідків є недопустимими доказами щодо дарування коштів відповідачу. Висновок суду щодо достатності подарованих батьками відповідача коштів для купівлі квартири ґрунтується на припущеннях. При допиті свідка ОСОБА_4 були допущені порушення норм процесуального права, оголошено технічну перерву, під час якої вона залишала залу судового засідання, мала змогу спілкуватися зі свідком ОСОБА_1 . На момент подачі позову вона не знала про продаж відповідачем автомобіля, довідалась про це лише після витребування судом договору і допиту свідка ОСОБА_4 . Оскарження договору купівлі-продажу автомобіля не є належним способом захисту її прав.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 31 липня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с.14-15), крім того про день, час та місце судового засідання учасника справи повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (т.1, а.с.150);

адвокат Кушнір Оксана Сергіївна, представник ОСОБА_1 , отримала 07 лютого 2025 року в електронному кабінеті (том 2, а.с.11);

адвокат Зольнікова Віта Олександрівна, представник ОСОБА_1 , отримала 07 лютого 2025 року в електронному кабінеті (том 2, а.с.10);

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с.18-19), крім того про день, час та місце судового засідання учасника справи повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (т.1, а.с.150);

адвокатом Вдовидченко Олексієм Івановичем, представником ОСОБА_2 , отримано 07 лютого 2025 року в електронному кабінеті (том 2, а.с.12);

Коноваловою Мариною Вікторівною, представником ОСОБА_2 , отримано 07 лютого 2025 року в електронному кабінеті (том 2, а.с.13);

Крицина Юлія Олександрівна, представник ОСОБА_2 , повідомлена під розписку (т.2, а.с. 24).

31 липня 2025 року від представника позивача адвоката Зольнікової В. О. надійшло клопотання про слухання справи у відсутність сторони позивача.

31 липня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дати, яка мотивована його наміром брати участь у розгляді апеляційної скарги, висловити свої заперечення на неї, проте наразі він шукає адвоката на захист своїх інтересів, окрім того за станом здоров`я не може бути присутнім у судовому засіданні, що призначено на 31 липня 2025 року. Надав інформаційну довідку з електронної системи охорони здоров`я - Медичний висновок № 1111-2С73-ККАА-К64Х від 29 липня 2025 року, в якому у посиланні «Категорія» зазначено «Захворювання або травма загального характеру», у посиланні «Пацієнт» зазначено «Пацієнт ідентифікований», у посилання «Період непрацездатності» зазначено термін «2025-07-29 - 2025-08-01» .

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Судом апеляційної інстанції провадження у цій справі відкрито 18 листопада 2024 року, ухвалою від 18 листопада 2024 року справу призначено до розгляду на 06 лютого 2025 року.

05 лютого 2025 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_5 про вступ у справу як представника ОСОБА_2 , до заяви додано ордер на надання правничої допомоги (том 2, а.с. 3,4).

06 лютого 2025 року від представника позивачки адвоката Зольнікової В.О. надійшло клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 06 лютого 2025 року на іншу дату через перебування представника на лікарняному (том 2, а.с. 5,6). Клопотання було задоволено, справу призначено до слухання на 31 липня 2025 року. Про дату, час та місце судового розгляду справи 31 липня 2025 року учасники судового розгляду були повідомлені належним чином.

29 квітня 2025 року до апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_6 про вступ у справу як представника ОСОБА_2 , до заяви додано ордер на надання правничої допомоги (том 2, а.с. 20, 21).

Оскільки справа до розгляду призначалась неодноразово, про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_2 та його представники були завчасно повідомлені, належних обґрунтувань поважності причин неявки в судове засідання 31 липня 2025 року ОСОБА_2 не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні його клопотання про перенесення судового засідання.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 16 лютого 2001 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2023 року (а.с. 16, 18 том 1).

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17 том 1).

У 2002 році ОСОБА_1 закінчила Харківський державний медичний університет та здобула кваліфікацію лікаря, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_3 від 30 червня 2002 року (а.с. 24 том 1). З 2002 року ОСОБА_1 працює в Міській поліклініці № 20 Харківської міської ради, з 01 березня 2006 року на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації, що підтверджується характеристикою від 19 липня 2023 року, довідкою № 78 від 05 квітня 2023 року (а.с. 25, 26 том 1).

28 березня 2003 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Воронкіною О.П. за № 1208, за умовами якого він придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 54 590,00 грн (а.с. 146-147 том 1).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 серпня 2023 року (а.с. 19-20 том 1).

На підтвердження отримання коштів для придбання квартири від своїх батьків ОСОБА_2 надано копію конверта з рукописним написом: « ОСОБА_7 на придбання квартири від батьків 10.000 дол» (а.с. 123 том 1) та копію розписки ОСОБА_4 від 25 березня 2003 року, з якої вбачається, що вона отримала у борг від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США для сина ОСОБА_2 на придбання квартири (а.с. 122 том 1).

Місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 11 квітня 2023 року (а.с. 23 том 1).

З актів від 03 та 04 серпня 2023 року, складених сусідами сторін, підписи яких засвідчені головою правління ОСББ «Люкс», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , мешкають ОСОБА_1 з дитиною, ОСОБА_2 у вказаній квартирі фактично не проживає (а.с. 27, 28 том 1).

Як вбачається з наданого позивачкою звіту про ринкову вартість нерухомого майна, станом на 02 жовтня 2023 року вартість вказаної квартири становить 690 848,00 грн (а.с. 48-52 том 1).

Крім того, 12 червня 2018 року ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 за договором № МК-00160 придбав у ТОВ «АККО МОТОРС» автомобіль MAZDA NEW CX-5 2.2. D ба/т Touring 5G, код моделі: KFIN-EAT, колір: Snowflake White Pearl, номер кузова: НОМЕР_1 , номер двигуна: НОМЕР_2 , вартістю 872 190,00 грн (а.с. 29-35 том 1).

Зі звіту про оцінку майна від 28 вересня 2023 року вбачається, що станом на 31 березня 2023 року вартість автомобіля MAZDA CX-5, 2018 року випуску, колір білий, номер кузова: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , належного ОСОБА_2 , становить 810 000,00 грн, 1/2 частки 405 005,00 грн (а.с. 53-58 том 1).

На підтвердження витрат на утримання вказаного автомобіля ОСОБА_2 надано акти виконаних робіт від 18 червня 2019 року, 24 березня 2023 року, копію цифрової сервісної книжки (а.с. 124-126 том 1).

01 квітня 2023 року автомобіль MAZDA CX-5, 2018 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , перереєстровано за договором купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на останню, що підтверджується листом РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області від 14 березня 2024 року № 31/20-971 та договором. Автомобіль продано за 48 000,00 грн (а.с. 111, 148-149 том 1).

Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_4 батьки відповідача, які пояснили, що спірна квартира придбана їх сином за кошти, які вони йому подарували, зібравши власні збереження в сумі 7000,00 доларів США, а також ОСОБА_4 взяла в борг у знайомої грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США. ОСОБА_1 та її батьки ніяких грошей на придбання квартири не надавали. Автомобіль також придбаний сином за власні кошти. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вирішили переоформити автомобіль на ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу. ОСОБА_1 давала згоду на правочин з відчуження автомобіля та отримала всі кошти від його продажу в свою особисту приватну власність. У подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посварилися, та наприкінці весни 2023 року невістка подала позов до суду.

Також судом першої інстанції допитана свідок ОСОБА_8 , яка пояснила, що в березні 2003 року до неї звернулася знайома ОСОБА_4 , яка повідомила, що вони разом з чоловіком бажають подарувати сину квартиру, але їм не вистачає суми в 3000,00 доларів США для придбання житла в його особисту власність, та позичила у неї цю суму на один рік. Їй відомо, що на подаровані батьками ОСОБА_2 грошові кошти він придбав квартиру.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин щодо поділу квартири, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен застосовуватись КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 244 ЦК УРСР передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців

повинен бути нотаріально посвідчений.

За змістом статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 48 цього Кодексу . Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне

нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до статті 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, з 16 лютого 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, в період якого ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2003 року. Шлюб між сторонами розірвано у 2023 році.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказану квартиру ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з ОСОБА_1 , проте придбана ним за особисті кошти, отримані у дар від батьків.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів набуття спірної квартири за його особисті кошти, не довів, що спірне майно подароване йому в спосіб, передбачений законом.

Посилання ОСОБА_2 на те, що спірна квартира придбана за кошти батьків, є безпідставними, оскільки факт сплати коштів родичом одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц (провадження № 61-13753св20), від 31 травня 2022 року у справі № 607/2297/20 (провадження № 61-3св22), від 21 червня 2023 року у справі № 608/1562/21 (провадження № 61-3563св23).

Крім того, вказане не спростовує презумпції права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, оскільки матеріали справи не містять договору дарування коштів чи іншого договору, які б відповідали вимогам статті 244 ЦК УРСР (що були чинними у 2003 році) та підтверджували право особистої приватної власності відповідача.

ОСОБА_1 дійсно у позовній заяві не заперечувала, що більшу частину коштів на придбання спірної квартири надали батьки, однак зазначала, що такі кошти були передані їм з відповідачем як подружжю. В свою чергу, ОСОБА_2 не надано доказів того, що кошти на купівлю квартири отримані ним від батьків саме в особисту власність, а конверт з рукописним написом, що кошти призначені для нього, та показання його батьків, допитаних як свідків, які є заінтересованими особами у справі, і їх знайомої, не є належними доказами цього.

При цьому, у разі, якщо спірна квартира купувалась за особисті кошти відповідача, не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 28 березня 2003 року, однак таких даних зазначений договір не містить.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 466/8921/20 (провадження № 61-20497св21).

Отже, з аналізу зазначених обставин справи слід дійти висновку, що отримані від батьків кошти використані ОСОБА_2 саме в інтересах сім`ї для придбання житла, в якому вони з ОСОБА_1 та у подальшому з їхньою дочкою зареєстровані та проживали більше 20 років.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про недоведення позивачкою заявлених нею позовних вимог не відповідають презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за неї права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Також колегія суддів не може погодитися й з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що «як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно».

Судом встановлено, що спірний автомобіль MAZDA CX-5, 2018 року випуску, колір білий, номер кузова: НОМЕР_1 , придбаний сторонами 12 червня 2018 року під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, доказів на спростування чого не надано, тому вказаний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_2 здійснив продаж спірного автомобіля своїй матері ОСОБА_4 01 квітня 2023 року, менш ніж за місяць до того, як ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до нього про розірвання шлюбу.

Доказів того, що ОСОБА_1 була обізнана про відчуження автомобіля ОСОБА_2 та надавала на це свою згоду, отримала кошти від продажу, матеріали справи не містять.

До пояснень відповідача та його батьків, допитаних як свідків, про те, що спірний автомобіль продано за згодою сторін під час перебування у шлюбі, позивачка знала про продаж автомобіля та їй було передано кошти від продажу, колегія суддів ставиться критично, адже вказані особи є заінтересованими у результаті розгляду спору, і матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження надання позивачкою згоди на відчуження автомобіля та отримання нею коштів від його реалізації.

Отже, оскільки відповідач розпорядився спірним автомобілем без згоди позивачки, він має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до звіту про оцінку майна від 28 вересня 2023 року, а саме 405 005,00 грн.

Зазначене відповідає висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 534/961/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 17 серпня 2022 року у справі № 545/2396/20, від 31 жовтня 2023 року у справі № 202/4972/20, від 05 листопада 2024 року у справі № 127/3135/23.

Посилання суду першої інстанції на неможливість визначити вартість спірного майна на час розгляду справи колегія суддів вважає помилковими, оскільки ОСОБА_1 надано суду зазначений вище звіт про оцінку майна, складений 28 вересня 2023 року, тобто за два тижні до подачі позову, а датою оцінки вказано 31 березня 2023 року, що є останнім днем, коли спірний автомобіль перебував у власності ОСОБА_2 . Відповідач у порушення частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України не надав суду доказів іншої ринкової вартості спірного транспортного засобу, не спростував вказаний звіт, з клопотанням про призначення судової товарознавчої експертизи не звертався, хоча мав таке право і відповідну можливість надати спірний автомобіль експерту для огляду, адже він наразі перебуває у власності його матері. Зазначена у договорі купівлі-продажу від 01 квітня 2023 року, укладеному між відповідачем і його матір`ю, вартість спірного автомобіля в сумі 48 000,00 грн є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу, і визначена ними на власний розсуд.

Твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не оскаржувала договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_4 , колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки оспорювання такого договору не є ефективним способом захисту прав позивачки у спірних правовідносинах та не призведе до їх поновлення.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 , а також стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля MAZDA CX-5, 2018 року випуску, в сумі 405 005,00 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, адже ефективним способом захисту у цій справі є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Ураховуючи, що у цій справі метою заявленого ОСОБА_1 позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу, підстав для задоволення вимоги про визнання спірного майна об`єктами спільної сумісної власності немає, що відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 367/4754/21, провадження № 61-8800св22, від 04 вересня 2024 року у справі № 759/5305/21, провадження № 61-14964св23.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки майнові позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, з ОСОБА_2 на її користь підлягає стягненню судовий збір за подачу позову в розмірі 7504,29 грн (а.с. 1,2 том 1) та апеляційної скарги в розмірі 11 256,44 грн (а.с. 204, 232 том 1), а всього 18 760,73 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя.

У порядку поділу майна подружжя, яким є автомобіль MAZDA NEW CX-5 2.2. D ба/т Touring 5G, код моделі: KFIN-EAT, колір: Snowflake White Pearl, номер кузова: НОМЕР_1 , номер двигуна: НОМЕР_2 , стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в сумі 405 005 (чотириста п`ять тисяч п`ять) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі 18 760 (вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят) грн 73 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина