Унікальний номер справи 373/995/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8618/2025
Головуючий у суді першої інстанції Д. В. Свояк
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

02 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач Бориспільська окружна прокуратура Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації

відповідач Циблівська сільська рада Бориспільського району Київської області

відповідач Бориспільська районна державна адміністрація Київської області

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Свояка Д. В., в примішенні Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У травні 2025 року Бориспільська окружна прокуратура Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернулася до суду із позовом до Циблівської сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство «Переяслав - Хмельницький агролісгосп», у якому просила усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :02:015:0107 площею 0,9500 га шляхом визнання недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №661 від 23.11.2012, в частині, якою затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди ОСОБА_1 для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та надано земельну ділянку на умовах оренди площею 0,9500 га; усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :02:015:0107 площею 0,9500 га шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 29.11.2012, що укладений між Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки кадастровий номер :02:015:0107 площею 0,9500 га для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області; усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :02:015:0107 площею 0,9500 та шляхом скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області Горового М. М. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки індексний номер 4688230 від 01.08.2013; усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :02:015:0107 площею 0,9500 га шляхом визнання недійсним рішення Циблівської сільської ради Бориспільського району Київської області №1046 від 26.11.2021 «Про реєстрацію права комунальної власності на земельні ділянки», в частині щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав речового права (права комунальної власності) Циблівської сільської ради Київської області на земельну ділянку з кадастровим номером :02:015:0107, площею 0,9500 га; усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :02:015:0107 площею 0,9500 га шляхом скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області Вовк Є. В. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією (індексний номер №4408258 від 26.07.2013); усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :02:015:0107 площею 0,9500 га, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації; усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :02:015:0107 площею 0,9500 га, шляхом скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,9500 га з кадастровим номером :02:015:0107.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:015:0107 відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп», її було незаконно відчужено та змінено її цільове призначення. При цьому, вказується про набуття права постійного користування землями, до яких входить спірна земельна ділянка, КСП ім. Шевченка 27.06.1995, про що видано Державний акт на право постійного користування землею ІІ-КВ №002231 від 21.03.1996. Зазначається, що земельна ділянка № НОМЕР_1 , на якій розташовані лісові масиви, займає площу 192,2 га. У 2000 році Циблівська сільська рада народних депутатів висловила згоду щодо передачі лісового фонду в Переяслав-Хмельницький міжгосподарський лісгосп (який після створення отримав назву ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп», яку надалі змінено на ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп»), а 27.04.2000 Переяслав-Хмельницька районна рада прийняла рішення про передачу лісів 4894 га реформованих сільськогосподарських підприємств у постійне користування Переяслав-Хмельницькому міжгосподарському лісгоспу асоціації «Київагроліс». У 2001 році створено Державний Агролісгосп на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА та цього ж року було розроблено матеріали лісовпорядкування цьому лісгоспу. При цьому, до складу Майстерської дільниці № 1 входять серед інших землі лісового фонду на території Циблівської сільської ради площею 333 га. Спірна земельна ділянка знаходиться на землях лісогосподарського призначення та було відсутнє волевиявлення держави на її відчуження. Однак, відповідачами були видані оскаржувані розпорядчі акти та укладено договір оренди, здійснені відповідні реєстрації.

Рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року в задоволенні позову Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Циблівської сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , третя особа: Державне підприємство «Переяслав - Хмельницький агролісгосп», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду заступник керівника Київської обласної прокуратуриподав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вирішити питанння щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна земля весь час обліковувалась як сільськогосподарські, а не лісогосподарські угіддя, оскільки будучи у складі земель колективної власності колгоспу ім. Шевченка спірна земля була у складі земель лісового фонду та використовувалась для ведення лісового господарства на підставі матеріалів лісовпорядкування. У 1995 році на підставі науково-технічної документації по виготовленню державних актів КСП ім. Шевченка належала спірна земля на праві колективної власності та постійного користування.

Прокурор вказує, що навіть за умови, що вказана земля не передавалась безпосередньо ДП «Переяслав-Хмельнноький агролісгосп» у постійне користування, з моменту припинення речових прав ліквідованого КСП ім. Шевченка у 2005 році ці землі мали б перейти до земель запасу державної форми власності саме як землі лісового фонду, як це закріплено у рішенні Циблівської сільської ради народних депутатів від 27.06.1995 та в силу вимог ст. 5, 76 Земельною кодексу України від 1990 року та ст. 55 Земельного кодексу України. Судом першої інстанції взагалі не надано жодної правової оцінки ряду доказів, які долучені до позовної заяви і які слугують підтвердженням віднесення спірних земель до земель лісогосподарського призначення (інформації ДП «Переяслав-Хмельницькнй агролісгосп» від 15.12.2021 № 17, Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 28.12.2021 №04-48/2562, ВО «Укрдержліспроект» від 08.02.2022 №100).

Також Прокурор вважає, що факт належності спірної ділянки на праві титульного володіння за державою в особі Київської обласної державної адміністрації є очевидним, а тому таке право не може виникати у відповідача.

Крім того Прокурор вважає помилковим висновок суду щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки зайняття спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням норм Земельного кодексу України потрібно розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути землі лісогосподарського призначення потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки. У цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, а на підставі ст 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки. Висновок суду щодо неефективності вимог про визнання недійсними розпорядження, рішення сільської ради, договору оренди та скасування рішення державного реєстратора при витребуванні земельної ділянки, не є релевантними до спірних правовідносинах, оскільки є характерними для правової конструкції саме віндикаційного позову.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ручка О. А. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Циблівської сільської ради Бориспільського району Київської області Шпакович О. В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність та необгрунтованість викладених у ній доводів.

У судове засідання апеляційного суду Прокурор, представники Київської обласної державної адміністрації та ДП «Переяслав - Хмельницький агролісгосп» не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток - повідомлень до електронних кабінетів учасників судового процесу. Будь - яких заяв або клопотань від вказаних осіб до суду апеляційної інстанції станом на час розгляду справи не надходило.

Так, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях.

Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Ураховуючи те, що учасники судового процесу - прокурор, Київська обласна державна адміністрація та ДП «Переяслав - Хмельницький агролісгосп», були повідомлені про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так відповідно до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 23.11.2012 №661 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок на умовах оренди громадянам України, у тому числі й відповідачу ОСОБА_1 , для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Надано ОСОБА_1 на умовах оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення (пасовища) площею 0,9500 га, розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, для сінокосіння і випасання худоби з правом заліснення та берегоукріплення, копія розпорядження додана до позову.

29.11.2012 на підставі зазначеного розпорядження між Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки для сінокосіння і випасання худоби, з правом заліснення та берегоукріплення, що розташована на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, кадастровий номер :02:015:0107, площа 0,9500 га, строком на 49 років.

Вказаний договір посвідчено нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області 29.11.2012 за №1671 та зареєстровано в управлінні Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, запис у Державному реєстрі земель від 29.12.2012 №07915.

Згідно рішення Циблівської сільської ради від 26.11.2021 №1046, сільська рада вирішила зареєструвати у Державному реєстрі речових прав речове право (право комунальної власності) Циблівської сільської ради Київської області на земельні ділянки, у тому числі й на ділянку з кадастровим номером :02:015:0107, площею 0,9500 га.

Відповідно до інформації про земельну ділянку з відкритих даних земельного кадастру від 18.04.2023, ділянка № :02:015:0107, площею 0,9500 га, для сінокосіння і випасання худоби є землею сільськогосподарського призначення та перебуває у державній власності.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.03.2023, право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:015:0107, площею 0,9500 га, для сінокосіння і випасання худоби, що розташована на території Циблівської сільської ради, зареєстроване 26.07.2013 за №1853227, власник Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація Київської області.

Також, ця інформація містить відомості про право оренди зазначеної земельної ділянки, яке зареєстроване 01.08.2013 №1985644, орендар - ОСОБА_1 .

З листа ВО «Укрдержліспроект» від 08.02.2022 №100, вбачається, що в процесі реорганізації структури підприємства пройшла зміна літерації кварталів, зокрема квартал 29 та 30 перелітерований відповідно в 23 та 24.

ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» листом від 15.12.2021 №17 повідомило Бориспільську окружну прокуратуру, що актом прийому-передачі йому не передавались ніякі дозволи та погодження на вилучення з постійного користування ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» земель лісового фонду у межах 29, 30 кварталу Майстерської дільниці №1, а відповідно до другої лісовпорядної документації це 23 та 24 квартали ДП «Переяслав-Хмельницького агролісгоспу», для подальшого використання для сільськогосподарських потреб, для сінокосіння, випасання худоби та для житлового будівництва у відповідності до вимог Земельного кодексу Українистосовно земельної ділянки з кадастровим номером :02:015:0107.

Київське обласне та по м.Києву управління лісового та мисливського господарства листом від 28.12.2021 №04-48/2562 повідомило Бориспільську окружну прокуратуру, що управління не надавало погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:015:0107.

Департамент містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації листом від 21.01.2022 №31.01.01-13/80 повідомив Бориспільську окружну прокуратуру, що КОДА не інформувалась та не залучалась до передачі у власність та/або користування земельних ділянок лісогосподарського призначення на території Циблівської сільської ради Бориспільського (Переяслав-Хмельницького) району з кадастровим номером :02:015:0107.

Усі зазначені вище документи подані до суду у копіях, відповідність оригіналам яких не засвідчена особою, яка підписала позовну заяву, їх оринігали для огляду суду не надавались.

Також до матеріалів позовної заяви додано:

- копію витягу з проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу від 2002 року;

- копію протоколу другої лісовпорядної наради від 12 березня 2000 року про розгляд проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області;

- копію Державного акту на право постійного користування землею ІІ-КВ №002231 від 21.03.199;

- копію плану зовнішніх меж до нього, з яких вбачається, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні КСП ім. Шевченка в межах ділянки НОМЕР_1 площею 192.2 для сільськогосподарського виробництва.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 24.07.1995 було здійснено державну реєстрацію Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області як юридичної особи, на даний час діяльність юридичної особи припинена, правонаступником є Бориспільська районна державна адміністрація Київської області.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 26.03.2001 була здійснена державна реєстрація Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький Агролісгосп» як юридичної особи, засновником значиться Бориспільська районна державна адміністрація Київської області.

Відповідно до копії статуту Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу від 2017 року (нова редакція) Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп заснований на державній власності при відділі агропромислового розвитку Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації.

Відповідно до державної статистичної звітності з кількісного обліку земель по формі №6-зем станом на 01.01.2016 на території Переяслав-Хмельницького району Київської області землекористувач ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» не обліковується (копія листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.01.2019 № 14-10-0.222-521/2-19).

Аналогічна інформація підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 19.07.2023 №29-10-0.3-6579/2-23, копія якого наявна у матералах справи.

04.09.2012 Переяслав-Хмельницька міжрайонна прокуратура направила до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації подання про усунення порушень вимог земельного законодавства, а саме скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ІІ-КВ №002231, що виданий Циблівською сільською радою 21.03.1996 на земельну ділянку площею 403,7 га колективне сільськогосподарське підприємство ім. Шевченка, копія подання в матеріалах справи.

Згідно копії розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА від 27.09.2012 №513, за результатом розгляду зазначеного вище подання Прокурора, право користування КСП ім. Шевченка вказаною земельною ділянкою припинено.

Визнано такими, що втратили чинність, державні акти, у тому числі серії ІІ-КВ №002231, земельні ділянки, передано до земель запасу відповідних сільських рад Переяслав-Хмельницького району.

З додатку до листа ГУ Держгеокадастру у Київській області від 09.08.2019 №10-10-0.222-10317/2-19 вбачається, що на дату прийняття вищевказаного розпорядження в користуванні КСП ім.Шевченка перебували землі загальною площею 330 га, землі запасу відсутні, користувач земель ДП Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп відсутній.

Також до позовної заяви прокурором додано копії таких документів:

- листа архівного відділу Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 01.03.2024 за №05-052/65;

- розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА Київської області від 26.03.2001 за №152 «Про створення Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу»;

- рішення Циблівської сільської ради від 27.06.1995 «Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок, колективному сільськогосподарському підприємству ім.Шевченка»;

- рішення Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області від 27.04.2000 за №160-ХІ-ХХІІІ «Про передачу лісів реформованих сільськогосподарських підприємств в постійне користування Переяслав-Хмельницькому міжгосподарському лісгоспу»; листа заступника голови Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області Харченка М.В.; листа директора Переяслав-Хмельницького держлісгоспу В.Рудницького від 13.04.2000 за №193;

- копія листа Циблівського сільського голови Ясинчука Н.Ю. від 19.04.2000 за №32.

Звертаючись до суду із вказаним позовом Прокурор вказував на те, що спірна земельна ділянка має цільове призначення (категорію) - землі лісогосподарського призначення, та передана (перебувала) у користуванні ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» та/або Київської обласної державної адміністрації.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції врахував, що предметом позову у цій справі визначено саме усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою у відповідних формах. При цьому, стверджуване порушення права відбулося не лише Київської обласної державної адміністрації, а ще й Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький агролісгосп», яке у цій справі виступає третьою особою, а не позивачем, як у справі №373/1414/19. Крім того, у справі №373/1414/19 позов подавався виконувачем обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури, а у цій справі позов подано Бориспільською окружною прокуратурою. Суд дійшов висновку, що вимоги про визнання недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації та рішення Циблівської сільської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора щодо спірної земельної ділянки та усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельної ділянкою шляхом її повернення на користь держави не відповідають належному способу захисту. Зокрема суд дійшов висновку про відсутність будь-яких доказів, які б доводили твердження Прокурора, зазначені у позовній заяві, що Переяслав-Хмельницький міжгосподарський лісгосп після створення отримав назву ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп», яку надалі змінено на ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп».

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)).

Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третястатті 1 ЛК України).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України).

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті9 ЛК Україниу державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК Україниліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно достатті 12 ЛК Українигромадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови).

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, Прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування рішення сільської ради, скасування державної реєстрації права приватної власності та зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення, що відповідає негаторному позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України(віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зістаттею 391 ЦК України(негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем.

Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статейЦК Україницю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК Україниє ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року зазначила, що набуття особою у володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем у справі за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимогстатті 388 ЦК Україниможе витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК Україниє ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц( провадження № 14-96цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц

Держава, в інтересах якої Прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

При цьому вимоги про визнання недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації та рішення Циблівської сільської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора щодо спірної земельної ділянки та усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельної ділянкою шляхом її повернення на користь держави не відповідають належному способу захисту.

Суд першої інстанції вірно вважав, що для витребування нерухомого майна оспорювання вказаного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє як не обгрунтовані, з урахуванням наведених више правових позицій Верховного Суду, які у силу ст. 263 ЦПК Украни суд апеляційної інстанції ураховує при застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованих висновків, що обраний Прокурором спосіб захисту є неефективним. У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою. Обрання позивачем неналежного способу захисту прав держави є самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо вимог визнання недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №661 від 23.11.2012, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди ОСОБА_1 для сінокосіння і випасання худоби та передано на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 0,9500 га, розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-хмельницького району Київської області, та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 29.11.2012, що укладений між Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :02:015:0107) загальною площею 0,9500 га для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність твердження Прокурора щодо того, що Переяслав-Хмельницький міжгосподарський лісгосп після створення отримав назву ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп», яку надалі змінено на ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп». Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що були порушені права Київської обласної державної адміністрації на підставах, про які зазначено у позовній заяві.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позовна заява, подана у травні 2023 року та засвідчена підписом виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури М.Пацкана.

При цьому додані до позовної заяви письмові докази у копіях, завірені засвідчувальним написом прокурора Переяславського відділу Бориспільської окружної прокуратури Гречки Е. А. 29.05.2023: «З оригіналом згідно. Прошито та пронумеровано 115 арк.» із проставленням підпису та двох відтисків печаток «Для пакетів» Переяславського відділу Бориспільської окружної прокуратури.

Ухвалою Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18.03.2024 було визнано обов`язковою явку в судове засідання особи, яка подала позов - виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури М. Пацкана, з метою надання пояснень з приводу обставин посилання у позовній заяві на вищезазначений проект як доказ, проставлення засвідчувального напису про відповідність оригіналам доданих до позовної заяви копій документів, у тому числі проекту організації і розвитку лісового господарства та витягу з проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу.

Однак, Прокурор у наступні судові засідання не з`являвся, участь у судових засіданнях брали інші Прокурори, які відповідних пояснень не надали.

Ухвалою Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.05.2024 було задоволено клопотання Прокурора та витребувано від ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» оригінал Протоколу другої лісовпорядної наради від 12.03.2000 на 42 арк. для огляду судом.

На виконання ухвали Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.05.2024 надано документи, що підтверджують відсутність витребуваних доказів.

Відповідно до статей12, 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Відповідно до положеньстатті 95 ЦПК Україниписьмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальнимзаконом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Отже, обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахування наведенного вище та вимог ч. 6ст. 95 ЦПК України, обгрунтовано не взяв до уваги копії витягу з проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу на 35 арк. та Протоколу другої лісовпорядної наради від 12.03.2000 на 42 арк. А з досліджених належних, допустимих та достовірних доказів не вбачається, що спірна земельна ділянка, у тому числі до її окремого формування, мала категорію землі лісогосподарського призначення. Будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів того, що після припинення КСП ім. Шевченка спірна земельна ділянку, у тому числі у складі масиву, передавалася у визначеному законодавством порядку до Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький агролісгосп», не надано.

Суду першої та апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів, які б свідчили про набуття прав, про які зазначається у позовній заяві, на спірну земельну ділянку Державним підприємством «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» від інших підприємств, установ, організацій чи фізичних осіб.

Звернувшись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення суду, Прокурор у судове засідання не з`явився, відповідних письмових доказів, засвідчених належним чином, на підтвердження викладених у позові, не надав. У п. 11, 12 додатків до позовної заяви значиться «Копія витягу з проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу на 35 арк. (оригінал перебуває у Державному Агролісгоспі)»; «Копія Протоколу другої лісовпорядної наради від 12.03.2000 на 42 арк. (оригінал перебуває у Державному Агролісгоспі)». Проте вказане не відповідає дійсності, що підтверджується наданими від ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» на виконання вимог ухвали суду від 10.05.2024 документами.

Відтак у суду відсутні докази на підтведження того, що після припинення КСП ім. Шевченка спірна земельна ділянку, у тому числі у складі масиву, передавалася у визначеному законодавством порядку до Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький агролісгосп», а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції у тому, що з досліджених належних, допустимих та достовірних доказів не вбачається, що спірна земельна ділянка, у тому числі до її окремого формування, мала категорію землі лісогосподарського призначення. Будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів того, що після припинення КСП ім. Шевченка спірна земельна ділянку, у тому числі у складі масиву, передавалася у визначеному законодавством порядку до Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький агролісгосп», матеріали справи не містять та таких доказів не надано суду під час розгляду справи. Зокрема не надано будь-яких доказів, які б свідчили про набуття прав, про які зазначається у позовній заяві, на спірну земельну ділянку Державним підприємством «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» від інших підприємств, установ, організацій чи фізичних осіб.

Таким чином позивачем не доведено порушення права Київської обласної державної адміністрації на підставах, про які зазначено у позовній заяві.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням учасників справи та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратурибез задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень ст.133, 141 ЦПК України.

Судові витрати апелянта не підлягають відшкодуванню відповідачами, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 04 серпня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна