Провадження № 2/761/2272/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участю секретаря Біловус Ю. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7 , про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернулася з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач1), ОСОБА_6 (далі - відповідач2), в якому просила:

- скасувати рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Міністерства юстиції України Гуляєва О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 12292593 від 09 квітня 2014 року;

- скасувати запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який проведений 18 березня 2014 року реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Кендзьорою В.Я., номер запису про право власності 5311342; реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 00;

- витребувати від відповідача2 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 ;

- стягнути судові витрати у розмірі 437 562, 40 грн., що складаються з 17 562, 40 грн. - судового збору та 420 000, 00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст та узагальнені доводи позову.

26 серпня 2011 року позивач та відповідач1 уклали Договір позики грошей, відповідно до умов якого та з урахуванням внесених до нього змін позивач отримала від відповідача1 кошти у розмірі 4 782 900 грн., що було еквівалентно 600 000 доларів США за курсом Національного Банку України, без нарахування відсотків, з кінцевим терміном повернення - 26 жовтня 2012 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором сторони уклали договір іпотеки, згідно якого в іпотеку відповідачу1 передано належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 . Позивач виконуючи свої зобов?язання щодо повернення ОСОБА_5 позики частинами, допустила прострочення і, не повернула йому борг у строк, який встановлений Договором позики грошей. В 2014 році позивачу стало відомо, що ОСОБА_5 в задоволення вимог за Договором позики грошей, як іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього відповідно до статті 73 Закону України «Про іпотеку», при цьому, позивач не маючи спеціальної юридичної освіти, перебувала у впевненості, що звернення стянення на предмет іпотеки відповідач1 здійснив у відповідності до положень Договору іпотеки та Договору про внесення змін до договору іпотеки. Проте, 26 лютого 2024 року позивач отримала від відповідача1 поштове відправлення за № 4061, в якому містилися нотаріально посвідченні заяви останнього, в яких ОСОБА_5 повідомив, що він ненаправив ОСОБА_4 вимогу виконати прострочене зобов?язання, не провів оцінку ринкової вартості майна, яке є предметом іпотеки, а також не виплатив різницю між 90% оціночної вартості предмета іпотеки та боргу. Відповідач1 визнав, що 10 травня 2019 року позивач повністю повернула борг за договором позики, передавши йому у власність 10% акцій компанії «Agro Trade a.p. B.V.» (Нідерланди), але незважаючи на це, спірна квартира не була повернута позивачу. Тому, на думку позивача, у державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Гуляєва О.О. були відсутні правові підстави для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 12292593.

Зважаючи на викладене, не можуть вважатися законними рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 12292593 від 09 квітня 2014 року, а також державна реєстрація права власності на квартиру, яка проведена 18 березня 2014 року на підставі вказаного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Крім того, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна запис про право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру погашено тільки 27 грудня 2019 року на підставі відкритого розділу в ДРРП. Вочевидь щодо вищезазначеної квартири в період з 18 березня 2014 року до 27 грудня 2019 року існував «здвоєний» запис про право власності, як за ОСОБА_4 так і за ОСОБА_5 , що на думку позивача, є окремою підставою обґрунтування її позову.

Позивач зауважує, що відповідач1 переконав її, що він не буде фактично вступати у право володіння, користування чи розпорядження спірною квартирою, а планує використовувати квартиру лише як гарантію повернення боргу. Після державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем1 позивач разом зі своєю сім?єю продовжила проживати в спірній квартирі, в якій досі проживає.

Разом з тим, для убезпечення, як вказує позивач, своїх інтересів щодо повернення квартири після виплати боргу, 20 жовтня 2014 року між нею та ОСОБА_5 укладено наступні правочини: договір, яким підтверджувалось та визнавалось повне виконання позивача зобов?язань за договором позики грошей, які були задоволені відповідачем1 за договором іпотеки, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку»; договір купівлі - продажу квартири, згідно умов якого відповідач1 зобов`язувався передати позивачу у власність квартиру АДРЕСА_1 , після оплати ціни зазначеної квартири у сумі 5 185 700, 00 грн. Фактично цей договір купівлі-продажу, як тоді вважала позивач, виступив забезпеченням зобов`язання відповідача1 повернути квартиру, після погашення нею боргу.

10 червня 2018 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено Угоду про партнерство та інвестування, відповідно до умов якої позивач забезпечила відповідачу1 участь у бізнес-проекті пов?язаному з орендою нерухомого майна - будівель та споруд Морського торгового порту «Чорноморськ», шляхом надання частки у вигляді 10% у статутному капіталі фірми «Agro Trade ap. B.V.», яка володіє часткою в розмірі 50% ТОВ «ЄВРОПІАН АГРО ІНВЕСТМЕНТ ЮКРЕЙН», а відповідач1 зі свого боку надає грошові кошти в розмірі 6 492 500, 00 грн. (еквівалент 250 000 дол. США) для сплати ТОВ «ЄВРОПІАН АГРО ІНВЕСТМЕНТ ЮКРЕЙН» внеску для участі у конкурсі, пов?язаному із взяттям в оренду нерухомого майна - будівель та споруд Морського торгового порту «Чорноморськ» відповідно до умов конкурсу. Крім цього, вказаною Угодою передбачено, що з метою сприяння відповідачу1 в отриманні коштів для виконання умов пункту 1 Угоди (кошти для участі у конкурсі), сторони розривають договір купівлі - продажу квартири від 24 жовтня 2014 року. У пункті 3 Угоди сторонами визначено, що сторони домовилися про те, що квартира АДРЕСА_1 перебуватиме у власності відповідача1, та не може бути відчужена без попередньої згоди позивача на протязі 10 років. Передача квартири в заставу або обтяження чи в інший спосіб може відбуватися виключно за згодою позивача (пункт 4 Угоди). Також відповідно до умов Угоди після розірвання Договору купівлі - продажу квартири від 24 жовтня 2014 року сторони мали укласти договір найму цієї квартири.

1 липня 2019 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4 уклали Договір найму квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_4 отримала у строкове, платне користування вказану квартиру на термін до 29 червня 2024 року, з метою проживання її особисто та членів її родини.

В 2020 році позивач випадково дізналась, що отримавши частку у статутному капіталі фірми «Agro Trade a.p.B.V.» і право власності на спірну квартиру відповідач1 порушив умови Угоди про партнерство та інвестування, не повідомив про свої майнові вимоги щодо заборгованості, та без письмового попередження останньо здійснив відчуження квартири на користь ОСОБА_8 , до закінчення дії Договору найму та Угоди про партнерство та інвестування, чим порушив її права та інтереси.

Вважаючи, що в діях відповідача1 є склад кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України щодо відчуження спірної квартири позивач звернулась із заявою до правоохоронних органів, за якою 30 липня 2020 року зареєстровано кримінальне провадження за № 0005714, яке перебуває на стадії досудового розслідування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, її спадкоємцями право власності на спірну квартиру не зареєстровано, оскільки на квартиру накладено арешт у кримінальному провадженні.

Ураховуючи викладене, позивач звернулася до суду з метою відновлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду міста Києва матеріали позовної заяви передано до провадження судді Романишеній І.П.

Ухвалою суду від 3 липня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса КМНО Каплуна Ю.В. копію матеріалів спадкової справи №17/203, яка відкрита після смерті ОСОБА_8

01 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив відповідача1, в якому він зазначив, що позов визнає в повному обсязі. Відповідач1 визнає вчинення ним 18 березня 2014 року одностороннього правочину щодо набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 з порушенням вимог закону та без відома позивача. Стверджує, що в період з 18 лютого 2014 року до 27 грудень 2019 року він був титульним власником квартири, а справжнім бенефіціарним власником якої продовжувала залишатися ОСОБА_4 . В порушення домовленостей, які існували між ним та позивачем, уклав з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу спірної квартири. Укладаючи вказаний договір не мав наміру сприяти ОСОБА_8 в протиправному заволодінні майном, а також не мав наміру завдати позивачу майнової шкоди, а мав намір отримати позику в сумі еквівалентній 260 000, 00 доларів США та передати зазначену квартиру в іпотеку ОСОБА_8 , проте через власну юридичну недосвідченість став жертвою обману.

31 жовтня 2024 року до суду надійшли матеріали спадкової справи.

Ухвалою суду від 7 листопада 2024 року клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача належним відповідачем задоволено. Замінено первісного відповідача2 ОСОБА_9 - ОСОБА_6 .

15 січня 2025 року представник відповідача2 подав заяву про застосування строків позовної давності.

23 січня 2025 року до суду надійшли заперечення представника позивача на заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року клопотання представника позивача про залучення третьої особи задоволено. Залучено ОСОБА_7 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача2.

18 лютого 2025 року представник відповідача2 подав клопотання про долучення доказів, а саме копію нотаріально посвідченого Свідоцтва від 10 січня 2014 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 10.

18 лютого 2025 року представник позивача подав заяву, в якій доповнив заперечення щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 8 квітня 2025 року задоволено клопотання представника позивача та відповідача2 про витребування доказів. Витребувано від Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції копії всіх документів, що містяться в реєстраційній справі, на підставі яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, був внесений запис про право власності номер 5311342 від 18 березня 2014 року, про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00. Витребувано у приватного нотаріуса Григорян Д. Г. копію нотаріальної справи щодо посвідчення заяви ОСОБА_5 про необхідність виконання боргу ОСОБА_4 із можливістю звернення стягнення на нерухоме майно.

27 травня 2025 року до суду надійшла заява представника позивача про збільшення підстав позову, в якій зазначено, що заява подається для уточнення обставин, на яких ґрунтується позов. Так, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, заявник ОСОБА_5 , крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно - Договору іпотеки квартири, зобов`язаний був надати державному реєстратору: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень; документальні докази надіслання Вимоги та її отримання іпотекодавцем; роздруківку трекінгу Укрпошти, або іншого надавача послуг поштового зв`язку; документальне підтвердження вартості предмета іпотеки, визначене на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Проте, такі документи не були надані заявником державному реєстратору при поданні заяви, що підтверджується документами реєстраційної справи. Вважає, що такі документи не могли бути замінені Свідоцтвом від 10 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., яке зареєстроване в реєстрі за № 10, оскільки даний документ не передбачений пунктом 46 Порядку державної реєстрації. Крім зазначеного, Свідоцтво не могло бути прийняте державним реєстратором для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, за заявою ОСОБА_5 , так як, крім невідповідності пункту 46 Порядку державної реєстрації, в даному документі, не зазначається, чи була заява нотаріально посвідчена; не вказана дата складення/підписання заяви; відсутній номер поштового відправлення Укрпошти або іншого оператора поштового зв`язку, яким нібито надсилався рекомендований лист з заявою; не вказано у яких справах приватного нотаріуса міститься повідомлення, що підтверджує вручення ОСОБА_4 та отримання нею особисто 20 вересня 2013 року зазначеної заяви.

Ураховуючи викладене, позивач вважає, що Свідоцтво не може бути визнано у цій справі належним, допустимим і достовірним доказом дотримання нормативних приписів пункту 46 Порядку державної реєстрації при здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_5 , про що позивач робив раніше заяву суду.

Ухвалою суду від 28 травня 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду в загальному позовному провадженні.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача1 не заперечував проти задоволення позову та підтримав викладені доводи, зазначені у відзиві.

Представник відповідача2 проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

Третя особа, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_4 на підставі договову купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 липня 2005 року приватним нотаріусом КМНО Левицьким Р.В., реєстровий № 4318.

26 серпня 2011 року ОСОБА_5 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) уклали Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. 26 серпня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 731, відповідно до пункту 1 якого Позичальник отримала від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальнику, грошові кошти в сумі 4 782 900 гривень 00 копійок, що на день передачі грошових коштів відповідало еквівалентові суми 600 000 доларів США за курсом Національного Банку України, без нарахування відсотків, які Позичальник отримала до підписання договору і зобов?язалася повернути у такій же кількості у строк до 26 серпня 2012 включно.

Того ж дня, 26 серпня 2011 року, ОСОБА_5 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (Іпотекодавець) уклали Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 732, відповідно до якого Іпотекодавець передала, а Іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення належного виконання зобов?язання ОСОБА_4 за вказаним Договором про позику грошей.

3 серпня 2012 року сторони уклали Договір про внесення змін до Договору про позику грошей, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 721, відповідно до якого сторони дійшли згоди викласти пункт 1 Договору позики грошей, в наступній редакції:

«1. Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 4 782 900 гривень 00 копійок, що на день передачі грошових коштів відповідають еквівалентові суми 600 000 доларів США за курсом Національного Банку України, без нарахування відсотків, які Позичальник отримав від Позикодавця до підписання договору і зобов?язується повернути гроші у такій же кількості у строк до 26 жовтня 2012 року включно». Всі інші умови Договору позики грошей залишились без змін.

3 серпня 2012 року сторони уклали Договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 722, відповідно до якого сторони дійшли згоди викласти абзац перший пункту 1 та пункт 1.2 Договору іпотеки квартири в наступних редакціях: «пункт 1.1. Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення належного виконання зобов?язання Іпотекодавця, що випливає з Договору про позику грошей, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем і посвідченим приватним нотаріусом КМНО Григорян Д. Г. 26 серпня 2011 року за реєстровим № 731, а також з договору про внесення змін до договору про позику грошей, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем і посвідченого приватним нотаріусом КМНО Григорян Д. Г. 03 серпня 2012 року за реєстровим № 721; пункт 1.2. Зміст та порядок виконання Основного зобов?язання передбачені Договором про позику грошей та договором про внесення змін до договору про позику грошей, зазначеними у пункті 1.1 цього Договору». Всі інші умови Договору іпотеки квартири залишились без змін.

Позивач визнає, що допустила прострочення виконання зобов`язань за Договором позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. 26 серпня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 731, та не повернула відповідачу1 борг у визначений договором строк.

В свою чергу, ОСОБА_5 в задоволення вимог за Договором позики грошей, як Іпотекодержатель звернув стягнення на Предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Так, 18 березня 2014 року відповідач1 звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За наслідком розгляду вказаної заяви та доданих до неї документів, 9 квітня 2014 року, державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Гуляєвим О.О. прийнято рішення № 12292593, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 .

Державна реєстрація права власності на квартиру була проведена 18 березня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Кендзьорою В.Я., номер запису про право власності 5311342, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 00.

Надалі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали Договір від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 742, відповідно до пункту 1 якого сторони підтвердили та визнали повне виконання зобов?язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 за Договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 732 із змінами внесеними Договором про внесення змін до договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 722, оскільки ОСОБА_5 згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали Договір купівлі - продажу квартири від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 743, згідно умов якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

10 червня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено Угоду про партнерство та інвестування, відповідно до умов якої позивач забезпечила відповідачу1 участь у бізнес-проекті пов?язаному з орендою нерухомого майна.

11 червня 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали Договір про розірвання договору купівлі - продажу квартири від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 625.

1 липня 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали Договір найму квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого позивач отримала від відповідача1 у строкове, платне користування вказану квартиру до 29 червня 2024 року.

27 грудня 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10 уклали Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 2759, згідно умов якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору іпотеки від 02 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О., за реєстраційним № 1894, спірна квартира перебуває в іпотеці; номер запису обтяження 15837981 від 15 грудня 2021 року; іпотекодержатель ОСОБА_7 ; іпотекодавець ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

З матеріалів спадкової справи № 17/2023 вбачається, що відповідач2 є спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 , проте, не зареєстрував право власності на квартиру, оскільки на квартиру накладено арешт ухвалою Печерського районного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 757/62817/21-к.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (стаття 33 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 зроблено висновок, що належним потрібно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка зазначена в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення потрібно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. Отже, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підстав договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17 зроблено правовий висновок, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ним. Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

Так, у підпункті 2.1.8 пункту 2.1 Договору іпотеки квартири сторони передбачили можливість Іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки, який існуватиме на момент задоволення його вимог.

Відповідно до підпункту 2.1.9 пункту 2.1 Договору іпотеки квартири Іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до цього Договору, якщо протягом 30-ти денного строку вимога Іпотекодержателя про усунення порушень Основного зобов`язання залишиться без задоволення.

Підпунктом 4.3.1 п.4.3 Договору іпотеки квартири визначено, що даний пункт Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на Предмет іпотеки, на підставі цього Договору, шляхом прийняття Предмета іпотеки у власність в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 8.8 Договору іпотеки квартири визначено, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього Договору повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо надіслані рекомендованим листом з повідомленням про вручення, кур`єром, телеграфом або доставлені особисто на адресу Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач1 у березні 2014 року звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття у власність предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, порядок державної реєстрації іпотек під час виникнення спірних правовідносин регулювався Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).

Відповідно до пункту 46 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Суд звертає увагу, що на державного реєстратора під час вчинення відповідної реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 46 Порядку № 868, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й встановити їх відповідність вимогам законодавства.

З матеріалів реєстраційної справи вбачається, що до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідач1 долучив наступні документи:

-Договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 732;

-Договір про внесення змін до договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 722;

-Договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. 26 серпня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 731;

-Договір про внесення змін до Договору про позику грошей, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 721;

-Свідоцтво від 10 січня 2014 року, посвідчене приватним нотаріусом КМНО Григорян Д. Г., зареєстроване в реєстрі за № 10;

-Копію Договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 4318, виданий приватним нотаріусом КМНО Левицьким Р.В.14 липня 2005 року;

-Технічний паспорт, серія та номер: 030-12/13, виданий 23 грудня 2013 року;

-Копію паспорту громадянина України, серія та номер НОМЕР_1 , виданий 05 липня 1996 року, видавник Канівське МРВ УМВС України в Черкаській області;

-Копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, серія та номер НОМЕР_2 , видана ДПІ по Печерському району міста Києва 12 грудня 2000 року;

-Копію довіреності, серія та номер 206, видана приватним нотаріусом КМНО Олексюк Г. О. 12 березня 2014 року;

-Копію паспорту громадянина України, серія та номер НОМЕР_3 , виданий 21 лютого 2013 року, видавник Сокирянський РС УДМС України в Чернігівській області;

-Копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, серія та номер НОМЕР_4 , видана Сокирянською ОДПІ 15 листопада 2004 року.

В переліку зазначених документів відсутні документи, що підтверджують проведення оцінки предмета іпотеки, що має передувати здійсненню державної реєстрації прав на спірну квартиру відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», а доказів надсилання письмової вимоги про усунення порушень.

Суд звертає увагу, що вказані документи мали бути в обов`язковому порядку долучені до заяви відповідача1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Матеріали справи не містять доказів того, що на час проведення реєстрації за відповідачем1 спірна квартира була оглянута суб`єктом оціночної діяльності та складено виновок про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Свідоцтво від 10 січня 2014 року, посвідчене приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстроване в реєстрі за № 10, на переконання суду, не є тим доказом, який би підтвердив виконання відповідачем1 обов`язку, передбаченого частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», та пункту 47 Порядку № 868.

Разом з тим, з метою перевірки відомостей, які зазначені у вказаному Свідоцтві щодо передачі ОСОБА_4 заяви відповідача1 від 17 вересня 2013 року, в якій містилися вимоги щодо сплати боргу за Договором позики, а також попередження про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимоги, суд витребував копію нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. заяви ОСОБА_5 про необхідність виконання боргу ОСОБА_4 із можливістю звернення стягнення на нерухоме майно.

Однак, відповідні документи до суду не надійшли, оскільки нотаріальна діяльність зазначеного нотаріуса припинена, документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса не передано до Київського державного нотаріального архіву, при цьому місце їх знаходження невідоме (лист Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15 травня 2025 року).

Інших документів, які б підтверджували належне виконання відповідачем1 попередження позивача про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимоги, матеріали справи не містять.

При цьому, у нотаріально посвідченій заяві свідка та у відзиві відповідач1 визнав, що не направляв ОСОБА_4 вимогу про виконання нею зобов`язання забезпеченого іпотекою, а також не проводив оцінку предмета іпотеки і не виплачував різниці між його вартістю та сумою боргу.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили дотримання відповідачем1 вимог закону щодо надсилання позивачу письмової вимоги про усунення порушення, а також подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/2754/16-ц зробив висновок, що установивши відсутність доказів на підтвердження виконання іпотекодержателем обов`язку, передбаченого частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», та Порядком № 868, щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення тридцятиденного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і шляхом набуття права власності, тоді як саме по собі свідоцтво, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. від 09 червня 2015 року, зареєстроване у реєстрі за № 1800, не є підтвердженням фактичного вручення ОСОБА_1 вимоги іпотекодержателя про порушення ним зобов`язання за кредитним договором, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» проведена з порушенням зазначених положень законодавства.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів про задоволення позову через порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, та через відсутність інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, проте оцінка майна предмета іпотеки на момент переходу права власності не проводилася.

У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 487/5843/17 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для скасування рішення державного реєстратора з огляду на неподання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши наявні у справі докази, та врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, суд приходить до висновку про недотримання іпотекодержателем положень частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», пункту 47 Порядку № 868, а також частини третьої статті 37 Закону Україну «Про іпотеку», під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 вказано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 757/26182/14-ц та від 19 січня 2022 року у справі № 753/14586/19.

Враховуючи, що спірну квартиру після звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку відповідач1 передав у власність ОСОБА_8 , з якою у позивача були відсутні договірні взаємовідносини, суд приходить до висновку, що вимоги про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності є неефективним, оскільки задоволення таких вимог не призвело б до відновлення права позивача на володіння спірною квартирою, адже задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням, яке передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене, визнання позову відповідачем1 немає вирішального значення у даній справі та не може бути підставою для задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності, з огляду на їх неефективність.

Разом з тим, представником відповідача2 подано заяву про застосування строків позовної давності, яку мотивовано тим, що про оспорювані дії позивачу стало відомо у 2014 році.

Представник позивача заперечував щодо наведеної заяви та подав відповідні заперечення, в яких наголосив увагу, що в 2014 році ОСОБА_4 стало відомо, що ОСОБА_5 в задоволення вимог за Договором позики грошей, як Іпотекодержатель звернув стягнення на Предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», проте 26 лютого 2024 року позивач отримала поштове відправлення за №4061, в якому містилася нотаріально посвідченні заяви ОСОБА_5 , в яких повідомив, що не направив ОСОБА_4 , як боржнику вимогу виконати прострочене зобов?язання, не провів оцінку ринкової вартості майна, яке є предметом іпотеки та не виплатив ОСОБА_4 , як іпотекодавцю, різницю між 90% оціночної вартості предмета іпотеки та боргу.

Так, право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 зробила висновок, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

У постанові від 22 липня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц Верховний Суд зазначив, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Оскільки право власності позивача на спірну квартиру було порушено в момент звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття квартири з власності позивача.

Позивач вказує, що в 2014 році вона дізналася про те, що ОСОБА_5 звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього. Дізнавшись про відповідну обставину позивач мала діяти відповідально та дізнатись про умови та підстави вчинення відповідачем1 таких дій, тобто перевірити, чи були дотримані всі вимоги закону щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, проведена оцінка предмета іпотеки та належним чином повідомлено про намір звернути стягнення на спірну квартиру, разом з тим, на власний розсуд погодилась із зверненням стягнення на предмет іпотеки та уклала з відповідачем1 цілу низку інших правочинів щодо права власності, користування спірною квартирою, а тому теперішня поведінка ОСОБА_4 вочевидь не відповідає її попереднім заявам та поведінці.

Ураховуючи те, що в ході розгляду даної справи позивач заперечила щодо отримання заяви відповідача1 від 17 вересня 2013 року, в якій містилися вимоги щодо сплати боргу за Договором позики, а також попередження про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимоги, остання беззаперечно повинна була розуміти та знати, що відповідач1 не надсилав їй вимогу виконати прострочене зобов?язання.

Також, позивач достеменно була обізнаною про те, що оцінка ринкової вартості предмета іпотеки не була проведена, оскільки підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом шляхом доступу до нього (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18).

Ураховуючи викладене, суд відхиляє аргументи представника позивача про те, що перебіг строку позовної давності необхідно відраховувати з дня отримання позивачем нотаріально посвідчених заяв відповідача, який повідомив про порушення процедури звернення стягнення на спірне майно.

Суд зауважує, що позов ОСОБА_4 подано через 10 років з моменту реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем (2014 рік). При цьому, позовна давність, про застосування якої заявив відповідач2, позивачем пропущена досить тривалим проміжком часу навіть з урахуванням продовження строку позовної давності на строк дії карантину (з 02 квітня 2020 року (день набрання чинності Законом України № 540-ІХ) та зупинення такого строку у зв`язку з воєнним станом в Україні), а наведені позивачем причини пропуску строку позовної давності пов`язані виключно з обставинами, що залежать повністю від дій/бездіяльності та вибору позивача.

З огляду на викладене, строк позовної давності не підлягає поновленню, оскільки в протилежному випадку це суперечитиме правовій визначеності та законності.

Ураховуючи викладене, суд відмовляє у задоволені позову в частині вимоги про витребування від відповідача2 на користь позивача квартири АДРЕСА_1 , оскільки позивачем пропущено строк позовної давності і судом не встановлено обставин для визнання причин пропуску строку поважними. Оскільки вимоги про скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності є неефективними, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині саме з цієї обставини, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що основні ("ключові") аргументи та доводи учасників справи отримали достатню оцінку.

Оскільки судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача відповідно до статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7 , про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, витребування майна, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Реквізити учасників справи:

Позивач - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ;

Відповідач1 - ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ;

Відповідач2 - ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_6 .

Повне рішення складено 18.07.2025р.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА