Єдиний унікальний номер судової справи 490/3898/24
Номер провадження 22-ц/812/814/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

28 липня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Царик Р.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 05 березня 2025 року, під головуванням судді Чаричанського П.О., в приміщені цього ж суду об 11 год. 08 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03 лютого 2024 року в інтернет магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з міста Черкаси ОСОБА_1 придбав кутовий диван Хеопс Плюс, який збирався з комплектуючих частин у магазині.

За вказаний товар позивачем було сплачено 14 335 грн.

14 лютого 2024 року була здійснена доставка товару. Проте, оскільки товар мав значні ушкодження, то позивач звернувся до відповідача з проханням замінити неякісний товар на товар належної якості.

06 березня 2024 року ОСОБА_1 було доставлено інший диван на заміну першому, який виявився ще в гіршому стані ніж попередній, оскільки мав ушкодження каркасу, тканини і подушок.

У зв`язку із тим, що другий диван виявився неналежної якості і мав значні ушкодження позивач відмовився його прийняти.

В подальшому ОСОБА_1 через менеджера звернувся до відповідача та просив повернути йому кошти, сплачені за вказаний товар.

Між тим, позивачу запропонували повернути лише частину коштів в розмірі 12 335 грн., а 2 000 грн. відрахували як вартість доставки товару. Свою позицію відповідач пояснив тим, що ОСОБА_1 сам двічі відмовився від отримання товару і сам спершу хотів здійснити заміну товару.

Позивач звертався до відповідача з листами та вимогою повернути йому сплачені за товар кошти в повному обсязі. Також просив запросити його для участі при проведені експертизи щодо якості товару.

Проте, жодної відповіді ОСОБА_1 не отримав, сплачені кошти йому не повернуто.

Також, позивач звертався з даного приводу до органів поліції та управління з захисту прав споживачів, але перевірку діяльності відповідача та захист його прав вони здійснювати відмовились, оскільки через воєнний стан такі дії не проводяться.

Окрім того, діями відповідача завдано позивачу матеріальну шкоду, яка складається з вартості поштових відправлень на суму 60 грн. та друк кольорових фотографій, вартістю 160 грн.

Крім того, діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди. Так своїми діями відповідач викликав у відповідача багато негативних емоцій та стресу. Був порушений звичайний уклад життя позивача. Вказане вплинуло на нервовий стан позивача та порушило його побут. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в розмірі 30 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з ФОП ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 14 335 грн., сплачені ним за товар, 220 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 надав до районного суду заяву, в якій просив у задоволенні позову відмовити. Зазначав, що він взагалі не відвантажував товар позивачу, а видаткові накладі, які містяться в матеріалах даної справи, не мають жодного відношення до нього. При цьому, він не здійснює продаж продукції під брендом чи від імені магазину під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Звернуто увагу суду на те, що у вищевказаних накладних інформація, окрім прізвища, ім`я та по батькові та ідентифікаційного коду, є недостовірною та не стосується відповідача. Крім того, жодний з документів не містить підпису відповідача про відвантаження товару. При цьому, доказів перерахування позивачем коштів на користь відповідача, позивачем не надано.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму за диван у розмірі 14 335 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що з боку ФОП ОСОБА_2 було допущено порушення прав споживача внаслідок неналежної якості товару, а тому позивач має право порушувати питання про стягнення сплачених коштів за товар. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховував, як характер моральних страждань позивача, так і їх тривалість; врахував поведінку відповідача, яка полягала у наданні неякісного товару, а в подальшому і взагалі в неповерненні позивачу коштів за товар, який йому доставляли двічі в неналежному стані; заперечення відповідача щодо договірних правовідносин із позивачем, та вважав, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань внаслідок невиконання зобов`язань щодо повернення отриманих грошових коштів відповідачем, та у зв`язку із цим необхідністю вживання заходів для відновлення порушених прав.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тими ж самими доводами, що й заперечення на позовну заяву.

Судове рішення в частині відмови позивачу у стягненні матеріальної шкоди, яка складається з вартості поштових відправлень на суму 60 грн. та друк кольорових фотографій, вартістю 160 грн., сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, був повідомлений про місце, день та час судового засідання шляхом направлення судової повістки через підсистему Електронний суд. Причини неявки в судове засідання апеляційний суд не повідомив.

Зважаючи на вимоги ст.ст.128,130, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи встановлено, що в лютому 2024 року між сторонами відбулась домовленість щодо купівлі-продажу товару, за умовами якої позивач замовив у відповідача ФОП ОСОБА_2 товар - диван Хеопс Плюс, вартістю 14 335 грн.

З відповіді №591629 від 14 травня 2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що ФОП ОСОБА_2 здійснює наступні види економічної діяльності:

47.59 роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах;

73.11 рекламні агентства;

31.09 виробництво інших меблів (основний);

47.91 роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет (а.с.40-41).

З пояснень позивача встановлено, що 14 лютого 2024 року за адресою його проживання була здійснена доставка товару. Проте, оскільки товар мав значні ушкодження, то позивач звернувся до відповідача з проханням замінити неякісний товар на товар належної якості. 06 березня 2024 року ОСОБА_1 було доставлено інший диван на заміну першому, який виявився ще в гіршому стані ніж попередній, оскільки останній мав ушкодження каркасу, тканини і подушок. У зв`язку із тим, що другий диван виявився також неналежної якості і мав значні ушкодження, позивач відмовився його прийняти.

На підтвердження вказаного, а також на підтвердження здійснення продажу товару неналежної якості, сплату позивачем його вартості, та повернення товару продавцю, позивач надав видаткову накладну №2310 від 14 лютого 2024 року, в якій постачальником зазначено: ФОП ОСОБА_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ). Договір: основний договір. №1 код: АА-00000361. Товари (Послуги): Кут Хеопс Плюс 7, 1 шт. ціна: 14 335 грн. №2 код: АА-00000063 Товари (Послуги): послуга доставки. 1 шт. ціна не вказана. В графі відвантажив: ОСОБА_3 та підпис. Вказана накладна містить дату 06.03.24 та відмітку: відмова, забрав диван (а.с.22).

Також позивач надав видаткову накладну №3578 від 04 березня 2024 року. У вказаній накладній постачальником зазначено: ФОП ОСОБА_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ). Договір: основний договір. №1 код: АА-00000361. Товари (Послуги): Кут Хеопс Плюс 7, 1 шт. ціна: 01 коп. №2 код: АА-00000063 Товари (Послуги): послуга доставки. 1 шт. ціна не вказана. В графі відвантажив: підпис (прізвище не вказано). Вказана накладна містить запис: відмова через пошкодження, на повернення коштів. ОСОБА_1 та підпис (а.с.23).

01 квітня 2024 року ОСОБА_1 направив ФОП ОСОБА_2 заяву, в якій просив повернути йому кошти у розмірі 14 335 грн., сплачені ним за товар Кут Хеопс Плюс 7 (відповідно до товарної накладної) та який виявися неякісним відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», але відповіді не отримав (а.с.26).

22 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держспоживслужби в Черкаській області із заявою, в якій просив вжити заходів захисту його прав, як споживача, та надати допомогу в заміні товару неналежної якості на аналогічний товар або повернути кошти, сплачені ним за товар неналежної якості, оскільки його претензія не була розглянута продавцем у встановлений законом строк (а.с.34).

Відповідно до листа №5.2-04-23-04/760-24 Головного управління Держспоживслужби в Черкаській області у відповідь на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що управлінням вирішено здійснити позаплановий захід державного нагляду ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24).

Згідно з листом відділення поліції №1 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Дудніка М.С. повідомлено, що його заява з приводу можливих неправомірних дій розглянута та рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства, оскільки в ході проведення перевірки встановлено, що в даній ситуації виникли цивільно-правові відносини (а.с.27).

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, з метою захисту порушених прав позивач був вимушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи даний позов, суд першої інстанції фактично виходив з того, що відповідач, як продавець, прийняв даний товар (перший та другий) у позивача, як покупця, що фактично вказує на визнання факту невідповідності товару належній якості, тому відповідач мав би задовольнити вимогу позивача - повернути кошти сплачені за товар після його звернення з вимогою про повернення таких коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до положень ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.ч.1-3 ст.698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк).

Відповідно до п.5 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів» гарантійний строк - це строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов`язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв`язку з введенням її в обіг.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Частиною 2 статті 679 ЦК України передбачено, що якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили.

Визначення поняття гарантії якості товару міститься у ч.1 ст.675 ЦК України, якою передбачено, що товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Приписами ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що відповідач порушив право позивача на передачу йому якісного товару та відповідно право на повернення коштів за товар.

Позивач в свою чергу, скористався своїм правом та відразу звернувся до відповідача з вимогою усунути недоліки товару, спочатку шляхом заміни товару на товар належної якості, а в подальшому шляхом повернення коштів, сплачених за товар.

Натомість, відповідач прийняв товар, який позивач йому повернув, що фактично вказує на визнання факту дефекту товару, а тому відповідальність за недолік, який виник у придбаному позивачем товарі, має нести саме відповідач, що правильно констатував суд першої інстанції.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що відповідач відмовився повернути позивачу кошти сплачені за товар, який був неналежної якості, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведене свідчить, що такі дії відповідача порушують права позивача як споживача, а відтак вимоги про відшкодування моральної шкоди у цьому випадку заявлені обґрунтовано.

Так, відносно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України, Верховний Суд зазначив в постанові від 02 червня 2021 року (справа №355/1454/19, провадження №61-506св21), що при вирішенні питання в частині відшкодування моральної шкоди у правовідносинах, на які поширюється Закон України «Про захист прав споживачів» (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №360/723/16-ц (провадження №61-22702сво18), викладено правовий висновок про те, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Відносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ч.ч.1.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) зазначено: виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п.49 постанови).

Ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, який стягнутий судом першої інстанції з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , є об`єктивним та співмірним, відповідає принципу справедливості, розумності та пропорційності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, та не можуть свідчити про його незаконність чи необґрунтованість.

При цьому, процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення суми коштів за товар та компенсації моральної шкоди, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегією суддів оцінюються критично, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, то колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 01 серпня 2025 року