ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1252/25 Справа № 932/1341/24 Суддя у 1-й інстанції - Овчиннікова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року в цивільній справі номер 932/1341/24 за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачка перебувала в шлюбі з відповідачем з 2013 року. У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина ОСОБА_3 , про що 31.08.2016 року складено відповідний актовий запис №1107.

У зв`язку із початком повномасштабної війни в Україні позивачка разом із дитиною були вимушені бігти від війни за межі країни до Французької Республіки, де наразі вимушено мешкають з 17.03.2022 року.

За час окремого проживання відповідач не приймає участі в утриманні доньки, посилаючись на те, що у нього немає постійного доходу. Одночасно відповідач с військовослужбовцем та отримує дохід, фактично переклавши свій обов`язок по утриманню дитини на позивачку.

Позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову і до повноліття дитини.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 (однієї третини) заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову, тобто з 14.02.2024 року, і до повноліття дитини.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року в справі №932/1341/24, визначивши розмір та аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі (однієї четвертої) частини заробітку (доходу) ОСОБА_1 .

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, при його складенні неповно з`ясовані обставини, які мають значення для справи.

Відповідач зазначає, що подав відзив на позовну заяву, не усвідомлюючи його змісту, перебуваючи у «низькому морально - психологічному стані», а сам документ був складений адвокатом позивача та підписаний ним без належного ознайомлення.

В подальшому будь-якої інформації від суду щодо справи №932/1341/24 він не отримував.

Вважає, що правильним та правомірним розміром аліментів у даній справі повинно бути саме частка від його заробітку.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка просила апеляційний суд залишити рішення без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач особисто отримав на пошті проект відзиву, самостійно ознайомився з текстом, погодився з його змістом, за бажанням міг консультуватися зі своїм адвокатом, не висловлював заперечень, після чого власноруч підписав і відправив його поштою. Жодних заяв про зміну своєї позиції або про відкликання відзиву відповідач не подавав.

Дата судового засідання відповідачу повідомлялася, адвокатом та позивачкою в особистих повідомленнях, окрім того відповідач отримував сповіщення в застосунку «Дія» про призначення дати засідання та про винесення судом рішення.

Вважає, що поведінка відповідача є недобросовісною, а тому він позбавлений права заперечувати визнані ним факти в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім, зокрема, спорів про стягнення аліментів.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 14 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб (а.с. 20).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19).

Позивачка ОСОБА_2 з 17.03.2022 року з дитиною по теперішній час вимушено мешкають в Французькій Республіці, що не заперечується сторонами.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 29-31).

16 травня 2025 року до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів (а.с. 153-163).

Вирішуючи питання про прийняття доказів, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 367 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у прийнятті поданих доказів, оскільки учасник справи не надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та обставинам справи.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі та мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка ОСОБА_2 разом з донькою з 17.03.2022 року і по теперішній час вимушено мешкають в Французькій Республіці, що не заперечується сторонами.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач ОСОБА_1 вважає за можливим здійснювати оплату аліментів у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі В наданому відповідачем відзиві, останній просив задовольнити позовні вимоги (а.с. 30).

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також виходячи із принципу розумності та справедливості, а також з огляду на те, що батьки зобов`язані забезпечити дітям виховання, навчання, розвиток, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 (однієї третини) заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову, тобто з 14.02.2024 року, і до повноліття дитини.

Довід апеляційної скарги про неповідомлення відповідача про розгляд справи, апеляційний суд відхиляє як необґрунтований, оскільки відповідачем подавався відзив на позовну заяву, окрім того він зареєстрований в підсистемі «Електронний суд», тому відсутні підстави вважати, що він не був повідомлений про розгляд справи.

Довід апеляційної скарги про неналежне ознайомлення відповідача з текстом відзиву апеляційний суд вважає неспроможним, оскільки у відповідності до положень ч. 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інші, наведені в апеляційній скарзі, доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: