АПЕЛЯЦІНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року

м. Чернівці

cправа № 715/3289/24

провадження № 22-ц/822/568/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретаря Скулеба А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

учасники справи:

позивач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5 , ОСОБА_6

апеляційна скарга ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Бурма Сергій Валерійович, апеляційна скарга ОСОБА_5 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року, головуючий у першій інстанції Цуркан В.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_4 у жовтні 2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначав, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04.

На підставі пункту 2.1 договору сума позики становить 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США.

Відповідно до пункту 3.1 договору ОСОБА_5 зобов`язався повернути всю суму позики до 06 жовтня 2018 року.

Також ОСОБА_5 надано розписку від 06 квітня 2018 року, якою підтвердив отримання від ОСОБА_4 грошових коштів готівкою в сумі 500 000 доларів США на виконання договору позики від 06 квітня 2018 року №06/04.

Після чого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинено договір позики від 11 серпня 2020 року №11/08, за змістом якого укладений договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04 , за яким ОСОБА_5 зобов`язаний був повернути до 06 жовтня 2018 року ОСОБА_4 отримані ним у борг 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США, припиняє свою дію і набуває чинності даний договір.

Згідно пункту 1.1 договору позикодавець передав 06 квітня 2018 року у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 грн, що на момент передачі коштів еквівалентно 500 000 доларів США. Позикодавцем за період від 06 квітня 2018 року до дати заключення цього договору нараховано відсотки за користування позикою в сумі 120 000 доларів США, позичальником за період з 06 квітня 2018 року по дату заключення цього договору повернуто відсотки в сумі 45 000 доларів США, таким чином сума позики та відсотків яка є неповернутою на момент підписання договору складає 575 000 доларів США.

На підставі пункту 3 договору позичальник зобов`язався повернути позику та відсотки у сумі 575 000 доларів США, у строк не пізніше 30 вересня 2022 року включно.

За змістом пункту 12 договору позичальник засвідчив, що дружина ознайомлена із позикою та взятими зобов`язаннями по цьому договору.

Договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 підписано сторонами та дружиною позичальника ОСОБА_6 .

Посилався на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складено акт звірки до договору позики від 01 лютого 2022 року, за яким станом на 01 лютого 2022 року залишок неповернутої суми позики та відсотків становить 395 000 доларів США.

ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_4 із листом пропозицією від 06 червня 2022 року щодо встановлення погашення заборгованості в сумі 395 000 доларів США до відміни воєнного стану в Україні в сумі 5 000 доларів США щомісяця.

Вказував, що ОСОБА_5 не виконано зобов`язання з повернення позики в сумі 355 000 доларів США.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 несуть солідарний обов`язок за договором, оскільки подружжя ОСОБА_6 була обізнана про укладення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору позики від 11 серпня 2020 року №11/08, вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 акту звірки від 01 лютого 2022 року до договору позики від 11 серпня 2020 року №11/08, одним з подружжя ОСОБА_5 договір укладено в інтересах сім`ї.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 в сумі 355000 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 11 серпня 2020 року №11/08 в сумі 355000 доларів США.

Вирішено питання з розподілу судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Бурма С.В., в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 11 серпня 2020 року № 11/08 в сумі 355 000 доларів США, судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 120 000 доларів США заборгованості за договором позики від 11 серпня 2020 року № 11/08 скасувати, зменшити суму стягнення до 235 000 доларів США.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 11 серпня 2020 року № 11/08 в сумі 355 000 доларів США скасувати.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Бурма С.В., в апеляційній скарзі зазначає, що спірні правовідносини виникли з договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року. Договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року № 11/08 тільки змінено певні умови виконання грошового зобов`язання. Отже договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року № 11/08 № є змінами (новою редакцією) до договору.

ОСОБА_7 не виступала стороною договорів позики, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не надавала згоди на отримання ОСОБА_5 у власність на умовах позики грошових коштів. ОСОБА_7 дізналась про набуття ОСОБА_5 500 000 доларів США за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року для власного бізнесу, а не в інтересах сім`ї тільки 11 серпня 2020 року при ознайомленні зі змістом договору.

При цьому підпис ОСОБА_6 про ознайомлення з текстом договору не можна вважати вираженням згоди на виникнення правовідносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договором позики від 06 квітня 2018 року.

Змістом пункту 12 договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року № 11/08 засвідчується, що дружина ОСОБА_6 саме ознайомлена із договором.

Таким чином висновки суду першої інстанції про укладення (підписання) ОСОБА_6 договору позики, згоду ОСОБА_6 на отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 у позику грошових коштів в сумі 500000 доларів СІІІА не ґрунтуються на нормах матеріального права та не відповідають обставинам справи.

Вважає, що саме на позивачеві ОСОБА_4 лежить обов`язок доведення факту існування вище вказаних передумов виникнення у того з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, боргових зобов`язань сторони (боржника) по ньому.

Висновок суду першої інстанції про виникнення у подружжя ОСОБА_6 солідарного обов`язку з повернення цієї позики є безпідставним, оскільки у матеріалах справи відсутні докази використання ОСОБА_5 грошових коштів в інтересах сім`ї.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_5 звертався до ОСОБА_4 з пропозицією погашення боргу шляхом передачі майна, яке перебуває у власності ОСОБА_6 , а саме консервного заводу, що розташований смт. Літин Вінницької області, як на обставину, що свідчить про обізнаність ОСОБА_6 про наявність боргу та отримання коштів в інтересах сім`ї є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 заперечується існування згоди останньої на таку пропозицію ОСОБА_5 .

Вказує на відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_6 процентів, які нараховані на суму позики в іноземній валюті, оскільки договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 та розпискою ОСОБА_5 від 06 квітня 2018 року не передбачено сплату процентів за користування позикою.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримано позику в сумі 1300000 грн, що еквівалентно 500000 доларів США.

Вказує, що подружжя ОСОБА_6 не була обізнана про позику.

Посилається на те, що здійснює підприємницьку діяльність самостійно. Позика отримана для підприємницької діяльності на придбання та запуску виробничого обладнання.

ОСОБА_4 не спростовано, що ОСОБА_6 не була обізнана про договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року, не надано доказів використання ОСОБА_6 коштів для набуття спільного майна подружжя.

У зв`язку з поверненням ОСОБА_5 позики лише в сумі 45000 доларів США між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики від 11 серпня 2020 року №11/08, за яким позикодавцем за період від 06 квітня 2018 року до дати укладення цього договору нараховано відсотки за користування позикою в сумі 120000 доларів США.

Договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 та розпискою ОСОБА_5 від 06 квітня 2018 року не передбачено сплату процентів за користування позикою.

Тому при визначенні заборгованості не може ураховуватися розмір процентів.

Зазначає про повернення ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 220000 доларів США, за одержання яких позикодавець розписався, через свою недбалість в ряді випадків не вимагав від ОСОБА_4 написання розписки в отриманні коштів.

Сума боргу складає не 375000 доларів США, а 235000 доларів США, що на 120000 доларів США менше, ніж встановлено судом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Поляк М.В., просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

У відзиві ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Поляк М.В., просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 , апеляційна скарга ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Бурма С.В., підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 в сумі 355000 доларів США у солідарному порядку.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04, за яким сума позики становить 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США.

Після чого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинено договір позики від 11 серпня 2020 року №11/08, відповідно якого укладений договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04 , за яким ОСОБА_5 зобов`язаний був повернути до 06 жовтня 2018 року ОСОБА_4 отримані ним у борг 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США, припиняє свою дію і набуває чинності даний договір.

Водночас судом першої інстанції встановлено обізнаність ОСОБА_6 про наявність договору позики, ознайомлення ОСОБА_6 з договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08, про що свідчить її підпис у договорі між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 та акті звірки до договору.

Разом з тим судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_5 звертався до ОСОБА_4 з пропозицією погашення боргу шляхом передачі майна, консервного заводу, розташованого в смт.Літин Вінницької області, власником якого є подружжя ОСОБА_6 , що свідчить про отримання коштів в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає в частині.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04.

На підставі пункту 2.1 договору сума позики становить 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США.

Відповідно до пункту 3.1 договору ОСОБА_5 зобов`язався повернути всю суму позики до 06 жовтня 2018 року.

Також ОСОБА_5 надано розписку від 06 квітня 2018 року, якою підтвердив отримання від ОСОБА_4 грошових коштів готівкою в сумі 500 000 доларів США на виконання договору позики від 06 квітня 2018 року №06/04.

Після чого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинено договір позики від 11 серпня 2020 року №11/08, за яким укладений договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04, за яким ОСОБА_5 зобов`язаний був повернути до 06 жовтня 2018 року ОСОБА_4 отримані ним у борг 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США, припиняє свою дію і набуває чинності даний договір.

Згідно пункту 1.1 договору позикодавець передав 06 квітня 2018 року у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 грн, що на момент передачі коштів еквівалентно 500 000 доларів США. Позикодавцем за період від 06 квітня 2018 року до дати заключення цього договору нараховано відсотки за користування позикою в сумі 120 000 доларів США, позичальником за період з 06 квітня 2018 року по дату заключення цього договору повернуто відсотки в сумі 45 000 доларів США, таким чином сума позики та відсотків яка є неповернутою на момент підписання договору складає 575 000 доларів США.

На підставі пункту 3 договору позичальник зобов`язався повернути позику та відсотки у сумі 575 000 доларів США, у строк не пізніше 30 вересня 2022 року включно у порядку повернення позичальником в національній валюті, що на момент передачі коштів будуть еквівалентно 10 000 доларів США згідно комерційного курсу , встановленого Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» на момент передачі коштів щомісяця..

Відповідно до пункту 4 договору повернення позики повинно бути здійснено в місті Чернівці готівкою або шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок позикодавця, реквізити якого остання зобов`язується довести до відома позичальника.

При кожній сплаті платежу передбаченого пунктом 3 договору: позикодавець повинен письмово розписатися позичальнику про підтвердження факту отримання коштів в примірнику позичальника додатку №1, який є невід`ємною частиною даного договору.

Позичальник повинен письмово розписатися позикодавцю про підтвердження факту повернення (сплати) коштів в примірнику позикодавця додатку №1, який є невід`ємною частиною даного договору.

Фактом повного виконання зобов`язання позичальника перед позикодавцем є наявність всіх письмових підписів позикодавця та позичальника в додатку №1 до договору.

В момент сплати позичальником останньої суми позики згідно графіку вказаному в додатку №1 цього договору позикодавець зобов`язаний повернути позичальнику свій примірник оригіналу цього договору позики та боргову розписку яка є невід`ємною частиною даного договору.

Згідно пункту 5 договору позика вважається повернутою у випадку наявності всіх підписів позикодавця та позичальника в додатку №1 або наявності заяви позикодавця про повний розрахунок, або після зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.

За змістом пункту 12 договору позичальник засвідчив, що дружина ознайомлена із позикою та взятими зобов`язаннями по цьому договору.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складено акт звірки до договору позики від 01 лютого 2022 року, за яким станом на 01 лютого 2022 року залишок неповернутої суми позики та відсотків за договором становить 395 000 доларів США.

ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_4 із листом пропозицією від 06 червня 2022 року щодо встановлення погашення заборгованості в сумі 395 000 доларів США до відміни воєнного стану в Україні в сумі 5 000 доларів США щомісяця.

За повідомленням ОСОБА_4 , враховуючи порушення ОСОБА_5 графіку сплати позики до початку дії воєнного стану, умови договору позики, не вбачається за доцільне вносити доповнення чи зміни до договору.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).

На підставі частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2022 року у справі № 686/16244/21 (провадження № 61-5011св22) зроблено висновок, що: «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) зазначено: «судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу від 03 червня 2016 року продаж частки 80 % у статутному капіталі товариства за домовленістю сторін вчиняється за 5 520 000,00 грн. Гроші у вказаній сумі продавці отримали у відповідних частках повністю до підписання зазначеного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за частки у статутному капіталі товариства здійснені повністю та про те, що немає претензій до покупців щодо оплати з боку продавців. Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою».

Встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04.

На підставі пункту 2.1 договору сума позики становить 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США.

Також ОСОБА_5 надано розписку від 06 квітня 2018 року, якою підтвердив отримання від ОСОБА_4 грошових коштів готівкою в сумі 500 000 доларів США на виконання договору позики від 06 квітня 2018 року №06/04.

Після чого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинено договір позики від 11 серпня 2020 року №11/08, за яким укладений договір позики від 06 квітня 2018 року №06/04 , за яким ОСОБА_5 зобов`язаний був повернути до 06 жовтня 2018 року ОСОБА_4 отримані ним у борг 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США, припиняє свою дію і набуває чинності даний договір.

Згідно пункту 1.1 договору позикодавець передав 06 квітня 2018 року у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 грн, що на момент передачі коштів еквівалентно 500 000 доларів США. Позикодавцем за період від 06 квітня 2018 року до дати заключення цього договору нараховано відсотки за користування позикою в сумі 120 000 доларів США, позичальником за період з 06 квітня 2018 року по дату заключення цього договору повернуто відсотки в сумі 45 000 доларів США, таким чином сума позики та відсотків яка є неповернутою на момент підписання договору складає 575 000 доларів США.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

В доктрині приватного права припинення зобов`язання обумовлюється дією правоприпиняючих юридичних фактів. Юридичні факти, що зумовлюють припинення зобов`язання, отримали назву підстав припинення. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку його суб`єктів, у яких припиняються суб`єктивні права і обов`язки, що складають зміст зобов`язальних правовідносин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2023 року в справі № 161/13862/19 (провадження № 61-7868св21)).

Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація) (абзац 1 частини другої статті 604 ЦК України).

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Під новацією слід розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц, провадження № 61-33184св18)).

За своєю сутністю новаційний договір позики є консенсуальним, оскільки виникає на підставі попередніх домовленостей сторін, одностороннім, у зв`язку з тим, що лише одній із його сторін належать права, а на іншу покладаються тільки обов`язки.

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2024 року у справі № 465/3928/17 (провадження № 61-15498 св 23) зазначив, що тлумачення частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що не виключається за домовленістю сторін заміна первісного зобов`язання, яке виникло на підставі договору позики, новим позиковим зобов`язанням між тими ж сторонами.

Ураховуючи наведене договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 є новацією, зобов`язання за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 припинилися домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим позиковим зобов`язанням.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Бурма С.В., на які є посилання в апеляційних скаргах, про відсутність підстав для солідарного обов`язку ОСОБА_6 за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що солідарна відповідальність у зобов`язальному праві - це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

Велика Палата Верховного Суду відповідно до постанови від 30 червня 2020 року у справі 638/18231/15-ц вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту ст. 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 (провадження № 61-16606 св 23) вказав, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За змістом частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, договір укладений одним із подружжя, створює обов`язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використовується для потреб сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження N 14-712цс19) вказала, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18 вкладено правовий висновок, що перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі №361/5840/19 (провадження №61-259ск21) зазначив, що правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підставі для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 укладений в інтересах сім`ї, оскільки грошові кошти, отримані за цим договором, витрачені в інтересах сім`ї.

Разом з тим ОСОБА_5 , заперечуючи факт вчинення договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 в інтересах сім`ї, посилався на набуття грошових коштів за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 в сумі 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США для здійснення підприємницької діяльності, з метою придбання та запуску виробничого обладнання.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

На підставі частини 1статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, четвертої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного

суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13ц.

За змістом договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 вбачається, що дружина ОСОБА_6 ознайомлена з договором, про що ОСОБА_6 вчинено підпис.

Відповідно до пункту 12 договору позичальник засвідчив, що дружина ознайомлена із позикою та взятими зобов`язаннями по цьому договору.

Також акт звірки, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 01 лютого 2022 року до договору позики від 11 серпня 2020 року №11/08, містить зазначення про ознайомлення дружиною ОСОБА_6 , про що ОСОБА_6 вчинено підпис.

Отже, обізнаність подружжя ОСОБА_6 про вчинення між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 іноваційного договору позики від 11 серпня 2020 року №11/08, про виконання ОСОБА_5 зобов`язання з повернення позики за наведеним договором є доведеними.

Однак, ОСОБА_5 не надано доказів на ствердження набуття грошових коштів за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 в сумі 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США для здійснення підприємницької діяльності, з метою придбання та запуску виробничого обладнання.

Також ОСОБА_6 не надано докази на підтвердження факту використання коштів, отриманих за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 в сумі 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США, не в інтересах сім`ї.

Під час апеляційного розгляду представник ОСОБА_2 зазначив про відсутність доказів набуття фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 виробничого обладнання з метою здійснення підприємницької діяльності за рахунок грошових коштів, отриманих за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 в сумі 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США.

Крім того, під час апеляційного розгляду представник ОСОБА_8 вказав, що фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 купувалось виробниче обладнання з метою здійснення підприємницької діяльності протягом двох років.

Разом з тим у матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_5 здійснюється виконання зобов`язання з повернення позики за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 та іноваційним договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 за рахунок особистих коштів, а не за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Так, засвідчення підписом подружжя ОСОБА_6 про ознайомлення із актом звірки, укладеним ОСОБА_4 та ОСОБА_5 01 лютого 2022 року до договору позики від 11 серпня 2020 року №11/08, стверджує виконання ОСОБА_5 зобов`язання з повернення позики не за рахунок особистих коштів.

При цьому виконання ОСОБА_5 зобов`язання з повернення позики за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 та іноваційним договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 не за рахунок особистих коштів дає підстави для висновку про набуття грошових коштів за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 в сумі 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США в інтересах сім`ї.

З огляду на наведене ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не спростовано презумпцію спільності інтересів сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що грошові кошти, отримані за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 06 квітня 2018 року №06/04 в сумі 13 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США витрачені не в інтересах сім`ї.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Бурма С.В., на які є посилання в апеляційній скарзі, про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 процентів в сумі 120 000 доларів США, розмір невиконаного зобов`язання з повернення позики в сумі 235000 доларів США, що на 120000 доларів США менше, ніж встановлено судом першої інстанції.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

За змістом пункту 1.1 іноваційного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08, позикодавець передав 06 квітня 2018 року у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 грн, що на момент передачі коштів еквівалентно 500 000 доларів США. Позикодавцем за період від 06 квітня 2018 року до дати заключення цього договору нараховано відсотки за користування позикою в сумі 120 000 доларів США, позичальником за період з 06 квітня 2018 року по дату заключення цього договору повернуто відсотки в сумі 45 000 доларів США, таким чином сума позики та відсотків яка є неповернутою на момент підписання договору складає 575 000 доларів США, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошових коштів 575 000 доларів США.

Договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 не оспорений в частині визначення позики та відсотків в сумі 575 000 доларів США, які позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві.

Тому підлягає виконанню обов`язок ОСОБА_5 з повернення ОСОБА_4 позики та відсотків в сумі 575 000 доларів США.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначав шо ОСОБА_4 одержання грошових коштів в сумі 220 000 доларів США посвідчено підписом, через недбалість ОСОБА_5 в ряді випадків не вимагав від ОСОБА_4 написання розписки про отримання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

На підставі пункту 4 договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 повернення позики повинно бути здійснено в місті Чернівці готівкою або шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок позикодавця, реквізити якого остання зобов`язується довести до відома позичальника.

При кожній сплаті платежу передбаченого пунктом 3 договору: позикодавець повинен письмово розписатися позичальнику про підтвердження факту отримання коштів в примірнику позичальника додатку №1, який є невід`ємною частиною даного договору.

Позичальник повинен письмово розписатися позикодавцю про підтвердження факту повернення (сплати) коштів в примірнику позикодавця додатку №1, який є невід`ємною частиною даного договору.

Фактом повного виконання зобов`язання позичальника перед позикодавцем є наявність всіх письмових підписів позикодавця та позичальника в додатку №1 до договору.

Відповідно до додатку №1 до договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 у лютому 2023 року позичальником ОСОБА_5 та позикодавцем ОСОБА_4 посвідчено підписами залишок боргу в сумі 355 000 доларів США.

Виконання ОСОБА_5 зобов`язання з повернення позики, яке не підтверджено підписом позичальника ОСОБА_4 про отримання коштів, є недоведеним.

Отже, судом першої інстанції обгрунтовано визначено заборгованість за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 в сумі 355000 доларів США відповідно до додатку №1 до договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позики від 11 серпня 2020 року №11/08 у лютому 2023 року.

Разом з тим судом першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати з сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 12 112 грн, судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 605 грн 60 коп., судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 40000 грн у солідарному порядку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16 січня 2024 року у справі № 903/87/23 зазначив, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, сплачені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 522/5582/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 745/342/19, від 24 березня 2021 року у справі № 462/2077/17.

Отже, слід стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати з сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 6056 грн, судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 302 грн 80 коп., судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн з кожного.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року в частині розподілу судових витрат підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Бурма Сергій Валерійович, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати з сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 6056 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати з сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 302 грн 80 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн з кожного.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 08 липня 2025 року.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді Н. К. Височанська

І. Н. Лисак