ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/636/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року по справі № 953/21808/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», АТ «Сенс Банк» про стягнення коштів та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», АТ «Сенс Банк», в якому просив стягнути солідарно перераховані грошові кошти в сумі 895304,94 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 19 вересня 2018 року були укладені три договори факторингу та три договори відступлення прав вимоги за іпотечним договором між відповідачами, метою яких була передача прав вимоги за кредитом та іпотекою, укладеними з ОСОБА_2 . Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та перерахував грошові кошти в сумі 833 307, 94 грн. та 12 000, 00 гривень за нотаріальні послуги, які транзитом згідно укладених договорів були перераховані відповідачу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», що підтверджується платіжним дорученням.

27 серпня 2019 року рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова по справі 639/6370/18, залишеним без змін постаново Харківського апеляційного суду від 14 січня 20 року та постановою Верховного суду в складі касаційного цивільного суду від 06 серпня 2021 року визнано недійсними укладений договір № 344/1 про відступлення права вимоги від 19 вересня 2019 року та договір цесії передачі прав за іпотечним договором № 839/4/27/38/7-714 від 19 вересня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чудовським В.А.

Враховуючи визнання недійсним договору, підлягає застосуванню реституція на підставі ст. 216 ЦК України та відшкодуванню моральна шкода

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 06 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, перераховані за недійсний правочин в сумі 833304 грн 94 коп., а також судовий збір в розмірі 8333, 08 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі представник ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» - Сисин В.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вважає, що ОСОБА_1 не надано підтвердження с плати на рахунок ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» суми грошових коштів за недійсним правочином в сумі 833304 грн 94 коп., оскільки навіть у разі визнання його недійсності стороні правочину, яка оспорила ого дійсність та вимагає грошових коштів по цьому правочину, належить надати докази їх належного і в повній мірі перерахування на рахунок іншої сторони цього правочину.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд своє рішення мотивував наступним.

Позивач виконав свої зобов`язання за недійсним правочином шляхом сплати грошових коштів ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» в сумі 833304 грн. 94 коп., а тому суд вважає за необхідне стягнути з вказаного товариства на користь позивача безпідставно набуте майно у вигляді грошових коштів в сумі 833304, 94 грн. коп.

Разом з тим, позивачем не надведено та не надано доказів наявності фізичних та душевних переживань та страждань , внаслідок неправомірних дій відповідачів . Відсутні докази винних дій відповідачів по відношення до позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.628 ЦК України, передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що 08.10.2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» в особі Азовсько-Донського відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» укладено Кредитний договір №839/3/27/38/7-476.

В забезпечення зобов`язань за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк», в особі Азовсько-Донського відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» укладено Іпотечний договір №839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року.

АТ «Укрсоцбанк» (клієнта) і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (фактор) 19 вересня 2018 року уклали договір факторингу, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за договором кредиту від 08 жовтня 2007 року, що укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 1.4 договору факторингу від 19 вересня 2018 року в день підписання цього договору до фактора переходять також права, що виникають з іпотечного договору від 08 жовтня 2007 року, що укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .

Також 19 вересня 2018 року укладено договір про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «ФК «Укрфінстандарт».

Крім того, 19 вересня 2018 року між ОСОБА_1 (цесіонарій) і ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» (цедент) укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до пункту 1.1 якого на умовах, визначених цим договором, цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договором кредиту від 08 жовтня 2007 року, позичальником за яким є ОСОБА_2 , що укладений з АКБ «Укрсоцбанк», кредитором за яким є цедент на підставі договору факторингу від 19 вересня 2018 року, укладеного з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у межах боргу у розмірі 822 304,94 грн, з яких: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору 401 443,46 грн; право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому основним договором нарахованих та несплачених станом на дату підписання цього договору 420 861,48 грн, а також право вимоги сплати процентів за користування кредитом, нарахованих в майбутньому; право вимоги сплати пені що була нарахована та буде нарахована в майбутньому.

Згідно з пунктом 1.2 договору відступлення права вимоги від 19 вересня 2018 року відступлення прав вимоги за кредитним договором здійснюється на умовах оплати цесіонарієм цеденту вартості відступлених прав вимоги у порядку, визначеному розділом 2 цього договору.

Пунктом 2.1 договору відступлення права вимоги від 19 вересня 2018 року визначено, що права вимоги за договором, вказаним у пункті 1.1 цього договору, вважаються переданими у день сплати цесіонарієм цеденту суми, визначеної у пункті 2.2 цього договору.

У пункті 2.2 договору відступлення права вимоги від 19 вересня 2018 року передбачено, що вартість прав вимоги, що відступається, складає 833 304,94 грн.

ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» (цедент) і ОСОБА_1 (цесіонарій) 19 вересня 2018 року уклали договір (цесії) передачі прав за іпотечним договором, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О. Л. 08 жовтня 2007 року.

Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та перерахував грошові кошти в сумі 833 307, 94 грн ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», що передбачено п.п.2.2. договору та підтверджується платіжним дорученням №95202 від 19.09.2018р.

27 серпня 2019 року рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова по справі 639/6370/18, залишеним без змін постаново Харківського апеляційного суду від 14 січня 20 року та постановою Верховного суду в складі касаційного цивільного суду від 06 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 а про визнання недійсними договору відступлення та договору передачі прав ,задоволено в повному обсязі. Визнано недійсними укладений договір № 344/1 про відступлення права вимоги від 19 вересня 2019 року та договір цесії передачі прав за іпотечним договором № 839/4/27/38/7-714 від 19 вересня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чудовським В.А. за реєстровим номером 13919.

Зазначеним рішенням встановлено, що за змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин - договір від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги №344/1, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрфінстандарт» за кредитним договором №839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року має ознаки договору факторингу, здійснений за плату, однак суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.

Постановою ВС у справі № № 639/5905/21 від 28.02.2024р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (тепер Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання недійсним договору факторингу від 19 вересня 2018 року б/н, укладений між АТ «Укрсоцбанк» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» , визнання недійсним договору від 19 вересня 2018 року про відступлення права вимоги, укладений між АТ «Укрсоцбанк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», за іпотечним договором від 08 жовтня 2007 року № 839/4/27/38/7-714, відмовлено.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК України ).

За змістом частин 1, 2 ст. 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абз.2 ч.5 ст.216 ЦК України), таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів.

Тлумачення ст.216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину іншій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в ст.216 ЦК України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Правило ст.216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та перерахував грошові кошти в сумі 833 307, 94 грн ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», що передбачено п.п.2.2. договору та підтверджується платіжним дорученням №95202 від 19.09.2018р. (т.1 а.с. 29)

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що грошові кошти які були передані позивачем відповідачу за договір від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги №344/1, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрфінстандарт» за кредитним договором №839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року, який рішенням від 27 серпня 2019 року Жовтневого районного суду м. Харкова по справі 639/6370/18 визнано недійсним, тому вказані кошти відповідач утримує без належної правової підстави, а тому вони підлягають поверненню позивачу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків місцевого суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, тому колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт»залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії Ю.М. Мальований

О.В. Маміна.