Справа № 357/5182/25
Провадження № 2/357/3172/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Ільницька І. П.,

За участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Проценко О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант», про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В :

14 квітня 2025 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Страхова компанія «Альфа Гарант», про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якій позивач просить суд: 1) Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки, спричинені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 84 212,84 грн; 2) Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн; 3) Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та судові витрати у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 05 листопада 2024 о 09 год. 29 хв. водій ОСОБА_3 (Відповідач), керуючи транспортним засобом, автомобілем марки BMW 328D, державний номерний знак НОМЕР_1 , в м. Біла Церква Київської області, рухаючись по проспекту Князя Володимира, не була уважна, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміну, та при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулиці Генерала Воробйова, не надала перевагу в русі автомобілю KIA CEED, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , що належить на правах приватної власності ОСОБА_2 (Позивач), який рухався по головній дорозі по вул. В`ячеслава Чорновола, що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 357/16303/24, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «BMW 328 D», д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю Страхова Компанія «Альфа-Гарант» (код 32382598) згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 221215160 за договором від 29.05.2024 року. Згідно висновку експерта №208 по дослідженню з визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу Kia Ceed реєстраційний номер НОМЕР_2 від 04.12.2024 року, вартість відновлюваного ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень. Вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу складає 117 654,48 (сто сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят чотири, 48) гривень. На виконання вимог положень ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності володільців наземних транспортних засобів» ОСОБА_2 (Позивач) звернулася до Страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, надала всі необхідні документи та 04.03.2025 за результатами розгляду страхової справи, ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» виплатила на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі - 105 000,00 грн. Вартість відновлювального ремонту згідно ремонтною калькуляції №208PV4 від 03.12.2024 року складає 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень. Різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу - 189 212,84 грн. та сумою страхової виплати від ТДВ СК «Альфа-Гарант» - 105 000,00 грн., складає 84 212,84 (вісімдесят чотири тисячі двісті дванадцять, 84) гривень. Досудові заходи врегулювання спору: страхове відшкодування не покриває у повній мірі завдані позивачу збитки, тому 04 березня 2025 року ОСОБА_2 направила рекомендованим поштовим відправленням УДППЗ «Укрпошта» за реєстровим номером 180 на адресу ОСОБА_3 претензію про добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди, у якій просила відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), у зв`язку із недостатністю страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, а саме 84 212 грн. 84 коп. (189 212,84 грн. - 105 000,00 грн.) шляхом перерахування коштів на банківський рахунок за наступними реквізитами : ОСОБА_2 IBAN НОМЕР_3 , АТ «Універсал Банк» ІПН/ЄДРПОУ НОМЕР_4 . Відповідач ОСОБА_3 отримала вищезазначену претензію 07 березня 2025 року, проте відповідь не надала, кошти не відшкодувала, чим тривалий час завдає Позивачу ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, в зв`язку з неможливістю здійснення ремонту та користування власним транспортним засобом - щоденно, у власних потребах по місту та за його межами. Відповідно до висновку експерта №208 по дослідженню з визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу Kia Ceed реєстраційний номер НОМЕР_2 від 04.12.2024 року, вартість відновлюваного ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень. Вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу складає 117 654,48 (сто сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят чотири, 48) гривень. Вартість відновлювального ремонту згідно ремонтною калькуляції №208PV4 від 03.12.2024 року складає 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень. Різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу - 189 212,84 грн. та сумою страхової виплати від ТДВ СК «Альфа-Гарант» - 105 000,00 грн., складає 84 212,84 (вісімдесят чотири тисячі двісті дванадцять, 84) гривень. В даному випадку, експертом було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу та визначено його технічний стан після дорожньо - транспортної пригоди. У звіті, доданому Позивачем ОСОБА_2 , зазначено детальний обсяг пошкоджень, яких зазнав автомобіль в результаті ДТП. ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» погодила даний Звіт, сплатила страхове відшкодування. Проте страховиком було виплачено позивачу страхове відшкодування у сумі 105 000,00 грн. Однак, вартість відновлювального ремонту складає 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень, та виходить за межі страхового відшкодування. Таким чином відповідач ОСОБА_3 , як водій застрахованого транспортного засобу, має обов`язок відшкодувати позивачу ОСОБА_2 , як потерпілому, в порядку визначеному ст. 1194 ЦК України різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), у зв`язку із недостатністю страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, а саме 84 212,84 (вісімдесят чотири тисячі двісті дванадцять, 84) гривень (189 212,84 грн. - 105 000,00 грн). Моральна шкода, заподіяна ОСОБА_2 виразилася у негативних емоціях та переживаннях з приводу неможливості здійснити відновлювальний ремонт транспортного засобу, порушенні звичного способу життя та стосунків з оточуючими людьми, які запитували, «що з автомобілем», «ти сьогодні пішки» тощо. Позивач ОСОБА_2 наголошує, що в результаті протиправних винних дій відповідача їй, як Позивачу, було завдано моральну шкоду. Позивач ОСОБА_2 вважає, що їй завдана моральна шкода у розмірі 25 000,00 грн., та просить Суд врахувати вимоги умисний характер невизначеності (не надання відповіді на претензію) з боку відповідача, тривалість та глибину душевних страждань, яких зазнала позивач, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, значний час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, відсутність з боку відповідача жодних дій щодо добровільного поновлення порушених прав та законних інтересів Позивача. понесені мною витрати становлять 10 000,00 грн на правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору за майнову вимогу та судового збору за майнову вимогу про стягнення моральної шкоди. При цьому, судовий збір сплачується у розмірі 968,96 грн. за майнову вимогу з урахуванням положень Закону України "Про судовий збір" (підлягає сплаті: 1211,20 (1211,20*0,8=968,96 грн.), та за майнову вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 2422,40 грн. (підлягає сплаті: 3028,00*0,8=2422,40 грн.), а саме ч. 3 ст. 4: при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2025 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду. Відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 16 травня 2025 року.

13 травня 2025 року представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи без участі сторони позивача та просив позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

15 травня 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Проценко О.В. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким остання просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив обґрунтовано тим, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу BMW 328D, реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «Альфа Гарант» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № 221215160 за договором від 29.05.2024 року. Страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 160 000,00 грн. Розмір шкоди, зазначений у позові не відповідає дійсності, так як згідно висновку експерта вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу марки КІА, реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок ДТП на дату оцінки становить 127 877,10 грн. Страхова компанія сплатила потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 105 000,00 грн, тобто недоплатила позивачу 22 877,10 грн. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають до задоволення, так як позивачем не доведено факту заподіяння такої шкоди. Позивач не надала детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат позивача на правничу допомогу. Разом з цим, відповідач понесла витрати на правничу допомогу, розмір яких становить 10 000,00 грн, про що будуть подані додаткові докази після ухвалення судового рішення.

15 травня 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Проценко О.В. надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Страхової компанії «Альфа Гарант», яке ухвалою суду від 16 травня 2025 року задоволено та залучено вказану страхову компанію до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Судовий розгляд у справі відкладено з 16 травня 2025 року на 03 липня 2025 року.

21 травня 2025 року на адресу суду від представника позивача адвоката Кравченка Р.М. надійшли додаткові пояснення у справі, згідно з якими останній просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі та відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку на подачу відзиву на позовну заяву.

Додаткові пояснення обґрунтовано тим, що Ухвалою від 15 квітня 2025 року Білоцерківського міськрайонного суду Київської області встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Отже, строк для подання відзиву встановлений був Судом. З огляду на наведене, відсутні підстави для задоволення клопотання про поновлення строку на подачу відзиву на позовну заяву, а представник Відповідача із заявою про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву не зверталася. Окрім цього, вважаю за необхідне надати пояснення щодо визначення розміру завданої шкоди у заявленій сумі - 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень. Вартість відновлюваного ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень - визначена та зазначена у висновку експерта №208 по дослідженню з визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу Kia Ceed реєстраційний номер НОМЕР_2 від 04.12.2024 року (стрічка 7 сторінка 6 висновку). Ремонтна калькуляція №208PV4 від 03.12.2024 року (зведені дані по розрахунку) зазначає, вартість ремонту складає 189 212,84 грн. Таким чином, саме 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень є фактичним розміром завданої шкоди власнику транспортного засобу (Позивачу), яка підлягає відшкодуванню у відповідності до ст. 1194 ЦК України. Оскільки повний ремонт автомобіля можливий за зазначеною вартістю, а сума 189 212,84 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять, 84) гривень - реальна вартість втраченого майна. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, тобто відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

01 серпня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

04 серпня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло заперечення проти задоволення клопотання про долучення доказів.

В судовому засіданні 03 липня 2025 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задоволити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. На запитання суду представник позивача повідомив, що йому про те, що позивач або не виконувала ремонтні роботи пошкодженого транспортного засобу після вчиненої дорожньо-транспортної пригоди або їх виконувала не в повному обсязі через відсутність грошових коштів. Доказів понесення ремонтних робіт позивачем своєму представнику не надано. На запитання представника відповідача представник позивача повідомив, що він не звертався до страхової компанії для доплати страхового відшкодування, так як обрав право на звернення до суду із позовною заявою про стягнення різниці між виплаченим страховим відшкодуванням та заподіяною шкодою із винної особи.

В судовому засіданні 03 липня 2025 року представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог та просила суд в їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що позивач мав право на звернення до страхової компанії щодо виплати заподіяної шкоди у виді відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу, в межах ліміту страхової відповідальності. Позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди та понесені витрати по наданню правничої допомоги.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся судом своєчасно та належним чином. Право на подання пояснення до суду щодо позовної заяви чи відзиву на неї. не скористався.

Суд приймає до уваги клопотання про долучення доказів у зв`язку з тим, що вона подане через канцелярію і суду і докази, долучені стороною відповідача до початку першого судового засідання. Також суд вважає, що, що додані до матеріалів справи докази, а саме поліс обов`язкового страхування цивільно-правої відповідальності є таким, без долучення якого неможливо вирішити вказану справу відповідно до законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

Позивач є власником транспортного засобу «КІА СЕЕD», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року відповідача було визнано винуватою у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Згідно постанови суду, 05 листопада 2024 о 09 год. 29 хв. водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом, автомобілем марки BMW 328D, державний номерний знак НОМЕР_1 , в м. Біла Церква Київської області, рухаючись по проспекту Князя Володимира, не була уважна, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміну, та при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулиці Генерала Воробйова, не надала перевагу в русі автомобілю KIA CEED, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , що належить на правах приватної власності ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі по вул. В`ячеслава Чорновола, що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками.

Відповідно до висновку експерта ОСОБА_5 № 208 від 04 грудня 2024 року вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу KIA CEED, державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП на дату оцінки становить 127 877,10 грн. Вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу становить 189 212,84 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу складових необхідних під час ремонту складає 127 877,10 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу складових необхідних під час ремонту, без врахування ПДВ складових складає 117 654,48 грн.

04 березня 2025 року ТДВ «СК «Альфа Гарант» сплатило страхове відшкодуванням Журавель Ю. згідно страхового акту № ЦВ/24/7972 за договором страхування № 221215160 від 29 травня 2024 року без ПДВ в сумі 105 000,00 грн.

На понесення витрат на правничу допомогу представником позивача долучено наступні докази: 1) Договір № 08-04/25 про надання правничої допомоги, укладений між адвокатом Кравченко Р.В. та ОСОБА_2 ; 2) Додаткову угоду № 1 до договору № 08-04/25 про надання правничої допомоги від 08.04.2025, згідно з якою вартість правничої допомоги становить 10 000,00 грн та складається з консультації, тривалістю 2 години на суду 2 000,00,00 грн; визначення правової позиції на тривалістю 2 години на суму 3 000,00 грн; підписання договору на правничу допомогу тривалістю 1 година, на суму 1 000,00 грн; підготовку позовної зави, тривалістю 2 години на суму 4 000,00 грн; 3) Акт прийому передачі наданих послуг до договору № 08-04/25 про надання правничої допомоги від 08.04.2025 про розмір гонорару адвоката станом на 10.04.2025 року на суму 10 000,00 грн; 4) Платіжну інструкцію № 734278775 від 10.04.2025 ро отримання адвокатом Кравченко Р.М. грошових коштів від ОСОБА_2 на суму 10 000,00 грн.

Представником відповідача додано до матеріалів справи поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладений між СК «Альфа-Гарант» та відповідачкою, згідно з яким ліміт страхової відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 160 000,00 грн. Розмір франшизи становить 0,00 грн.

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини перша та четверта статті 23 ЦК України).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки сттатя 29 Закону № 1961-IV.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст. 36.2 Закону № 1961-IV - Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (стаття 28 Закону № 1961-IV).

Розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства (стаття 31 вищевказаного Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».

Отже, касаційний суд акцентує увагу, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).

Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19 (провадження № 61-9485св20), у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 911/286/20, у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22 (провадження № 61-2507ск23),

Приймаючи до уваги те, що страховиком, тобто ТДВ «Страхова компанія Альфа Гарант» було виплачено страхове відшкодування безпосередньо потерпілій ОСОБА_6 на суму 105 000,00 грн та зазначено, що вказане страхове відшкодування виплачено за договором від 29.05.2024 без ПДВ та те, що позивач не надала доказів документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту, суд вважає обґрунтованим розміром заподіяння шкоди позивачу вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу складових, необхідних для ремонту, в сумі 127 877,19 грн, а вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу складових, необхідних під час ремонту, без урахування ПДВ складових становить 117 654,48 грн (а.с.82).

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що розмір матеріальних збитків має становити 189 212,84 грн вартість відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу, так як відповідно до ст. 29 Закону № 1961-IV, що діяв на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Так як, страховиком, тобто ТДВ «Страхова компанія Альфа Гарант» було виплачено страхове відшкодування безпосередньо потерпілій ОСОБА_6 на суму 105 000,00 грн та зазначено, що вказане страхове відшкодування виплачено за договором від 29.05.2024 без ПДВ та те, що позивач не надала доказів документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту, суд вважає страховою компанією позивачу було виплачено страхове відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, з урахуванням зносу, за мінусом ПДВ.

Страховиком сплачено позивачу, як потерпілій у ДТП особі, 105 000,00 грн страхового відшкодування без ПДВ (а.с.190). 20% ПДВ від суми виплаченого страхового відшкодування становить 21 000,00 грн. Тобто, саме таку суму мала б доплатити страхова компанія у випадку надання позивачем документально підтверджених доказів понесених витрат з ремонту пошкодженого в ДТП транспортного засобу позивача. З урахуванням того, що вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу, з урахуванням його зносу, згідно висновку експерта, становить 127 877,19 грн, тому суд не знаходить підстав для стягнення різниці у виплаті страхового відшкодування з відповідача, як з винної у ДТП особи.

На підтвердження вказаного суд враховує поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладений між СК «Альфа-Гарант» та відповідачкою, згідно з яким ліміт страхової відповідальності за пошкодження транспортного засобу становить 160 000,00 грн.

Тому суд вважає, позивачем, замість звернення до страхової компанії для виплати страхового відшкодування з урахуванням ПДВ (у разі здійснення відповідного ремонту, з наданням страховій компанії відповідних документів), подано подану позовну заяву до відповідача, як винної у ДТП особи, без передбачених законом підстав.

За таких обставин суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальних збитків, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 84 212,84 грн

При вирішенні питання щодо стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного:

Як зазначено в ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з роз`ясненнями пунктів 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру спричиненої моральної шкоди охоплюється велике коло факторів та явищ, які призводять до душевних страждань та негативних наслідків морального характеру таких як, у даній конкретній справі, позбавлення можливості користуватись автомобілем, переживання щодо якісного виконання робочих обов`язків, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач мотивувала спричинену йому моральну шкоду тим, що вона зазнала негативних емоцій переживань з приводу неможливості здійснити відновлювальний ремонт трансопртного засобу, порушено її звичний спосіб життя та стосунків з оточуючими людьми.

Моральну шкоду позивач оцінює в 25 000,00 грн.

Проте, на думку суду, розмір вказаної у позовній заяві моральної шкоди є значно завищеним та має бути не більшим для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Тому, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд доходить висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Подібна правова позиція висловлена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15 грудня 2020 року.

Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність доказів заподіяння моральної шкоди позивачу, так як остання в результаті дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем у якій визнано відповідача, понесла моральну шкоду через пошкодження належного їй колісного транспортного засобу.

За таких обставин суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Також, враховуючи те, що судом прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 55,47 грн, що становить 4,58 % від загального розміру задоволених судом позовних вимог, так як загальний розмір судового збору мав би бути сплачений позивачем в розмірі одного відсотку від суми заявлених позовних вимог, але не менше 0,4 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн).

З приводу стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного:

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат ч.1 ст. 140 ЦПК України.

Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів ч.2 ст. 140 ЦПК України.

У випадках, коли сума витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом ч.3 ст. 140 ПК України.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Згідно додаткової постанови Верховного суду від 23 грудня 2021 року в справі № 923/560/17 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 зі справи N 922/445/19.

На підтвердження витрат на правничу допомогу та витрат на поштову кореспонденцію надано: Договір про надання правничої допомоги від 08 квітня 2025 року № 08-04/25 року; Додаткову угоду № 1 до договору № 08-04/25 про надання правничої допомоги від 08 квітня 2025 року, згідно з яким розмір гонорару адвоката на дату укладення додаткової угоди становить 10 000,00 грн; Акт прийому передачі наданих послуг до договору від 08 квітня 2025 року, згідно з яким сторони узгодили розмір правничої допомоги на суму 10 000,00 грн; Платіжну інструкцію № 734278775 про сплату ОСОБА_2 на рахунок адвоката Кравченка Р.М. грошових коштів в сумі 10 000,00 грн в якості оплати за адвокатські послуги (а.с.28-34).

За результатами оцінки відповідних доказів та доводів суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, є документально доведеними, що в свою чергу спростовує доводи представника відповідача про відсутність доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу.

Пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя N R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв. Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої статті 141 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

У разі недотримання вимог щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення.

У справі, що розглядається, було встановлено фіксований розмір гонорару. В цьому випадку фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Тож сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. І з урахуванням конкретних обставин суд може обмежити розмір, зважаючи на розумну необхідність судових витрат у справі.

Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, висловлена у додатковій постанові Касаційного господарського суду ВС від 13.02.2024 № 910/12155/22.

Враховуючи, те, що судом прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 4,58% від розміру заявлених до суду позовних вимог, з відповідача на користь позивача витрати за надання правничої допомоги підлягають до стягнення витрати в сумі 458,00 грн, що становить 4,58 % від суми заявлених витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.2, 12, 80, 81, 265, 268, 354, 355 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Страхова компанія «Альфа Гарант», про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволити частково.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по наданню правничої допомоги в сумі 458,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 55,47 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», місце знаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26. Код ЄДРОПУ: 32382598.

Суддя М. М. Бебешко