ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-9544/10Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/704/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря судового засідання Панькевич Т.І.,

представника скаржника адвоката Нужди Ф.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-9544/10 за апеляційною скаргою Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2025 року, постановлену суддею Ромазаном В.В., повний текст якої складено 21 травня 2025 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

В С Т А Н О В И В:

06.01.2025 ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Нужда Ф.Т., заінтересовані особи головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт», звернулася зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лесьної Н.В., у якій просила:

зобов`язати державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження №37888333, у якій зазначити про зняття арешту із майна ОСОБА_2 ;

виключити із Єдиного реєстру боржників відомості про ОСОБА_2 ;

вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяжень такого майна: номер запису обтяження 18920691; підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №3788333 від 08.02.2017, видавник і обтяжувач: відділ примусового виконання рішень управління ДВС головного територіального управління юстиції у Тернопільській області;

зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_2 , накладений 08.02.2017 постановою головного державного виконавця управління ДВС головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в даний час відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лесьною Н.В.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник вказує на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.09.2010 задоволено частково позов ПАТ «Київська Русь» та стягнуто на його користь з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №26-0811 від 08.05.2008 в сумі 750772.61 грн шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки та їх продажу з прилюдних торгів.

На виконання зазначеного рішення 19.11.2011 Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчі листи, які отримано представником стягувача - банку «Київська Русь». На підставі даних листів відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (в даний час - відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) відкрито виконавче провадження №37888333 (щодо звернення стягнення на заставлене майно) та застосовано арешт майна ОСОБА_2 на підставі постанови про арешт майна боржника від 08.02.2017 серія та номер: 37888333, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (спеціальний розділ), Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна обтяження (арешт нерухомого майна), номер запису 18920691.

Згідно з протоколом №208787 від 19.11.2016 реалізовано майно

ОСОБА_2 , що перебувало в іпотеці: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43.2 кв.м., у тому числі житловою площею 34.3 кв.м. та земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, площею 0.15 гектарів.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області скасовано винесений у виконавчому провадженні №3788833 процесуальний документ постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 від 26.09.2019. Право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 і перед передачею в іпотеку АТ «Київська Русь» вже перебувала в іпотеці згідно із договором, укладеним із ВАТ КБ «Надра», набуло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Вказує, що після реалізації житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , іншого майна у ОСОБА_2 не має. Іпотечні зобов`язання ОСОБА_2 за іпотечними договорами припинені, що свідчить про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно із виконавчим документом.

Згідно із ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 28.04.2020 у справі №2-9544/10 замінено стягувача із ПАТ «Київська Русь» на правонаступника ТОВ «ФК Горизонт» з виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.09.2010 про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором №26-08/1 від 08.05.2008 на предмет іпотеки, проте новий стягувач не подавав повернутий попередньому стягувачу виконавчий лист у зв`язку із його втратою, а у видачі дубліката виконавчого листа ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 14.07.2020 відмовлено.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 31.10.2019 виконавче провадження №3788847 закінчене в повному обсязі, ОСОБА_2 сплачені на користь стягувача витрати на ІТЗ розгляду справи та 1700 грн судового збору. Виконавче провадження №37888333 знищено, про що внесено відповідний запис до Акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 23.01.2023.

Тому скаржник вважає, що виконавче провадження №37888333 підлягає закінченню. Наявність застосованого виконавчою службою арешту не переданого в іпотеку невизначеного обсягу всього іншого майна ОСОБА_2 після виконання нею своїх іпотечних зобов`язань порушує її права та інтереси щодо володіння, користування та розпорядження таким майном, яке не було і не є предметом іпотеки, обмежує її право власності на це майно, створює перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні ним. Із вказаних підстав просила скаргу задовольнити.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.05.2025 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано уповноваженого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії, пов`язані із зняттям арешту із майна ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який було застосовано постановою про арешт майна боржника, серія та номер: 37888333, виданий 08.02.2017, видавник: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

У решті вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції подало на неї апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити ОСОБА_2 у задоволенні скарги в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що в разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» арешт державним виконавцем не знімається у відповідності до ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», в якій визначено чіткий перелік таких підстав.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, як зазначає апелянт, Закон передбачає конкретний перелік випадків, коли арешт знімається виконавцем, а в інших випадках, такий арешт знімається судом.

Таким чином вважає, що у державного виконавця відсутні правові підстави для зняття арешту, а ним вчинено всі дії, передбачені законодавцем, що регулюють виконавче провадження та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а вимоги скаржника не підлягають до задоволення.

Також вважає, що ОСОБА_2 пропустила строк на оскарження дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, оскільки відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на заяву ОСОБА_2 б/н від 07.12.2021 щодо припинення обтяження на майно у ВП37888333 надано відповідь за вих. № 1/04.1-24 від 04.01.2022 рекомендованою кореспонденцію та відправлено на адресу ОСОБА_2 , що підтверджується поштовою квитанцією № 265, яку остання не отримала.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Нужда Ф.Т. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Зокрема зазначає, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 та перед передачею в іпотеку Акціонерному банку «Київська Русь» вже перебувала в іпотеці згідно з договором, укладеним з ВАТ КБ «Надра», набуло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», у зв`язку з відступленням банком прав вимоги.

В подальшому зазначена квартира була реалізована та в даний час її власником є інша особа, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.12.2023.

Вказує, що після реалізації житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , який також був переданий ОСОБА_2 в іпотеку, та квартири АДРЕСА_2 , іншого майна, переданого в іпотеку, у боржника ОСОБА_2 не має.

Посилаючись на рішення Верховного Суду у справі №753/12589/23 провадження № 61-5186св24, зазначає, що збереження упродовж багатьох років після повернення виконавчого листа арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення щодо боржника, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

В судовому засіданні представник скаржника просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, оскільки вважає її законною та обґрунтованою.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні встановлено наступні обставини.

08.05.2008 ОСОБА_2 (Іпотекодавцем) укладено іпотечний договір №1768 з акціонерним банком «Київська Русь» (Іпотекодержателем) для забезпечення вимоги останнього, що випливає з кредитного договору №26-08/1 від 08.05.2008, укладеного іпотекодержателем та ОСОБА_3 , як позичальником, про одержання кредиту у сумі 600000 грн. Предметом іпотеки в договорі значилась квартира АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом 13.06.2003 за реєстровим №4727 та зареєстрованого Тернопільським МБТІ 17.06.2003 за №2068. Дана квартира передавалась в наступну іпотеку за згодою іпотекодержателя ВАТ КБ «Надра», яка була надана 08.05.2008 за №2/1-21-2.

12.05.2008 року ОСОБА_2 (Іпотекодавцем) укладено ще один іпотечний договір №1715 з акціонерним банком (ПАТ) «Київська Русь» (Іпотекодержателем) для забезпечення вимоги останнього, що випливає з кредитного договору №26-08/1 від 08.05.2008, укладеного іпотекодержателем та ОСОБА_3 , як позичальником, про одержання кредиту у сумі 600000 грн. Предметом іпотеки в договорі були житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві приватної власності.

В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.09.2010, яке набрало законної сили, задоволено частково позов ПАТ «Київська Русь» та стягнуто на його користь з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №26-0811 від 08.05.2008 в сумі 750772.61 грн шляхом звернення стягнення на вказані вище предмети іпотеки і їхнього продажу з прилюдних торгів.

На виконання зазначеного рішення, Тернопільським міськрайонним судом 19.11.2011 видано виконавчі листи, які отримано представником стягувача - Банк «Київська Русь».

На підставі даних листів відділом примусового виконання рішень управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (в даний час - відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) відкриті виконавчі провадження №37888333 (щодо звернення стягнення на заставлене майно) та №3788847 (щодо стягнення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та держмита, сплаченого при подачі заяви) та накладено арешт на майно ОСОБА_2 .

Державним реєстратором Банахом В.Д., відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 08.02.2017 на підставі постанови про арешт майна боржника від 08.02.2017 року серія та номер: 37888333 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (спеціальний розділ), Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження (арешт нерухомого майна), номер запису 18920691.

Згідно із протоколом №208787 від 19.11.2016 реалізовано майно ОСОБА_2 , що перебувало в іпотеці, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, площею 0.15 гектарів (кадастровий номер :02:0010931). Реалізація будинку і земельної ділянки підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.03.2023.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області скасовано постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 від 26.09.2019.

Також, в процесі виконавчого провадження було встановлено, що після реалізації на прилюдних торгах вказаного вище майна у ОСОБА_2 із майна, переданого в іпотеку, залишилась лише квартира АДРЕСА_2 , що відносилась до нерухомого житлового майна, на яке, згідно з Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який діяв на той час, не могло бути примусово звернено стягнення.

Враховуючи вимоги п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто в зв`язку з наявністю встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 25.11.2019 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

В даній постанові державним виконавцем вказано строк, протягом якого стягувач вправі повторно подати для виконання виконавчий лист до 25.11.2022.

Як вбачається із Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 06.12.2023 виконавчі провадження на підставі виконавчого листа, виданого судом у справі №2-9544/10, не відкривались, наявна інформація про завершення виконавчого провадження №37888333.

Із поданих заперечень на скаргу представником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та наданих нею пояснень у судовому засіданні з`ясовано, що виконавче провадження №37888333 знищено, про що внесено відповідний запис до Акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 23 січня 2023 року.

Крім того, встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 31.10.2019 виконавче провадження №3788847 закінчене в повному обсязі, ОСОБА_2 сплачені на користь стягувача витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та держмито, сплачене при поданні позовної заяви.

Вказані постанови стягувачем не оскаржувались.

Згідно із ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 28.04.2020, яка набрала законної сили, у справі №2-9544/10 замінено стягувача ПАТ «Київська Русь» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» з виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.09.2010 про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором №26-0811 від 08.05.2008 на предмет іпотеки.

Замінений стягувач - ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» не подавала повернутий попередньому стягувачу виконавчий лист до виконавчої служби в зв`язку з його втратою, а у видачі дубліката виконавчого листа ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 14.07.2020, яка набрала законної сили, у справі №2-9544/10 відмовлено.

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 та перед передачею в іпотеку Акціонерному банку «Київська Русь» вже перебувала в іпотеці згідно з договором, укладеним з ВАТ КБ «Надра», набуло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», у зв`язку з відступленням банком прав вимоги.

В подальшому, зазначена квартира була реалізована та в даний час її власником є інша особа, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.12.2023.

Після реалізації житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , іншого майна, переданого в іпотеку, у боржника ОСОБА_2 не має.

З Інформації, одержаної представником скаржника із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на момент розгляду даної скарги міститься запис про обтяження №18920691 (спеціальний розділ) від 08.02.2017 арешт нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 37888333, виданої 08.02.2017 та про суб`єкта обтяження - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що наявність застосованого виконавчою службою арешту не переданого в іпотеку невизначеного обсягу всього іншого майна ОСОБА_2 після виконання нею своїх іпотечних зобов`язань порушує її права та інтереси щодо володіння, користування та розпорядження таким майном, яке не було і не є предметом іпотеки, обмежує її право власності на це майно, створює перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні ним.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону безумовним наслідком закінчення виконавчого провадження є зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, а виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, зняття арешту з майна боржника передбачено як наслідок закінчення виконавчого провадження.

Також згідно із пунктом 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, (далі Інструкція) постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо, зокрема:

- при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена;

- після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено;

- після повернення виконавчого документа стягувачу наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена), та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню не підлягає).

У справі, яка переглядається, спір виник з приводу відмови посадових осіб відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у знятті арешту з майна ОСОБА_2 після винесення головним державним виконавцем постанови від 25.11.2019 про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Як вірно встановлено судом та зазначалось вище, згідно із протоколом №208787 від 19.11.2016 реалізовано майно ОСОБА_2 , що перебувало в іпотеці, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, площею 0.15 гектарів (кадастровий номер :02:0010931). Реалізація будинку і земельної ділянки підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.03.2023.

Також, в процесі виконавчого провадження було встановлено, що після реалізації на прилюдних торгах вказаного вище майна, у ОСОБА_2 із майна, переданого в іпотеку, залишилась лише квартира АДРЕСА_2 , що відносилась до нерухомого житлового майна, на яке, згідно з Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який діяв на той час, не могло бути примусово звернено стягнення.

На підставі наведеного вище, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 25.11.2019 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій вказано строк, протягом якого стягувач вправі повторно подати для виконання виконавчий лист до 25.11.2022, чого ним не зроблено.

Вказані постанови стягувачем не оскаржувались.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає неможливим збереження арешту майна особи, що був накладений у 2017 році, за відсутності починаючи з 25.11.2019 (постанова про повернення виконавчого документа стягувачу) відкритих виконавчих проваджень, боржником у яких є ОСОБА_2 .

Більше того, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 та перед передачею в іпотеку Акціонерному банку «Київська Русь», вже перебувала в іпотеці згідно з договором, укладеним з ВАТ КБ «Надра», набуло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», у зв`язку з відступленням банком прав вимоги, а в подальшому зазначена квартира була реалізована та в даний час її власником є інша особа, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.12.2023.

Тобто майно, яке було предметом іпотеки у виконавчому провадженні, більше не належить ОСОБА_2 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (Постанова Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11, провадження № 61-3814св22).

Суд враховує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

За таких обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано вважав доцільним зобов`язати уповноваженого державного виконавця зняти накладений на майно боржника арешт, у зв`язку з відсутністю щодо нього відкритих виконавчих проваджень.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 вже зверталася до суду з тотожними вимогами у справі №2-9544/10, де ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 03.05.2023, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 05.07.2023, їй відмовлено у задоволенні скарги про визнання бездіяльності начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції неправомірною, зобов`язання усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом зняття арешту із усього майна, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Так, пункт 2 частини першої статті 186 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України визначає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У постанові від 12.06.2019 у справі № 320/9224/17 (провадження №14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно із вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

Разом з тим, скарга ОСОБА_2 у вказаній вище справі стосувалася бездіяльності начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в той час як у даній справі ОСОБА_2 подала скаргу, в тому числі, на бездіяльність державного виконавця зазначеного відділу примусового виконання рішень, тобто сторони у цих скаргах не є тотожними.

Що стосується строків на подання ОСОБА_2 такої скарги, які апелянт вважає пропущеними, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів ДВС можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її прав.

Тобто, аналізуючи вказану частину статті, слід дійти висновку, що такі строки визначені саме для рішення та дій державного виконавця, а не для бездіяльності.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 175/3995/17-ц та встановив, що бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Доводи апелянта про те, що на заяву ОСОБА_2 б/н від 07.12.2021 щодо припинення обтяження на майно у ВП37888333 надано відповідь за вих. № 1/04.1-24 від 04.01.2022 рекомендованою кореспонденцію та відправлено на адресу ОСОБА_2 , не свідчать про вчинення державним виконавцем дій щодо скасування арешту на майно заявника. При цьому в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_2 такої відповіді.

Крім того, постановою Тернопільського апеляційного суду від 10.12.2024, на яку посилається апелянт, провадження у справі №607/24307/23 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Фінансова компанія Горизонт», Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування і розпорядження майном було закрито з тих підстав, що ОСОБА_2 слід звернутися до суду в порядку розділу VII ЦПК України, що нею і було зроблено, при цьому в розумні строки та одразу після отримання копії вказаної постанови апеляційного суду 06.01.2025.

Таким чином, колегія суддів вважає, що строк звернення ОСОБА_2 до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця пропущений не був.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи, є правильним та обґрунтованим.

Відповідно статті 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.05.2025 постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, однак, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, судові витрати апелянта відносяться на його рахунок.

Керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 липня 2025 року.

Головуючий

Судді