П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025року м. Київ

Справа №759/7575/24

Провадження: № 22-ц/824/4184/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Романківа Ігоря Петровича в інтересах Верховного Суду України

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Журибеди О. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» про стягнення належних при звільненні сум, визнання незаконними та скасування наказів про звільнення,

у с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що наказом Голови ВСУ Маляренка В. Т. від 10 лютого 2003 року № 90-к його було призначено директором автобаза Верховного Суду України, про що у його трудовій книжці НОМЕР_1 внесено відповідний запис №14, та укладено з ним трудовий договір на контрактній основі на п?ять років - по 09 лютого 2008 року, який неодноразово переукладався, внаслідок чого дія контракту продовжувалася по 11 лютого 2013 року, 10 серпня 2014 року, 12 лютого 2017 року та 09 лютого 2018 року. 08 лютого 2018 року між ВСУ та ОСОБА_1 як з керівником автобази було укладено контракт на термін з 10 лютого 2018 року по 09 лютого 2023 року, дію якого за додатковою угодою від 11 січня 2021 року було продовжено по 09 лютого 2024 року. 08 листопада 2018 року зборами суддів ВСУ було прийнято рішення № 25 про припинення автобази шляхом ліквідації, утворення ліквідаційної комісії на чолі з ОСОБА_1 - головою ліквідаційної комісії, директором автобази ВСУ та встановлення шестимісячного строку ліквідаційної процедури - до 07 травня 2019 року. 22.04.2019 року ОСОБА_1 на підставі акта огляду Голосіївської міжрайонної медико-санітарної комісії Київського міського центру медико-соціальної експертизи встановлено ІІ групу інвалідності. 26.10.2023 року ОСОБА_1 письмово повідомив в.о. Голови ВСУ Пошву Б. М. та Голову комісії з припинення ВСУ Романківа І. П. про дострокове розірвання контракту з власної ініціативи, оскільки йому призначили ІІ группу інвалідності. Так, наказом в.о. Голови ВСУ Пошви Б. М. від 29 грудня 2023 року № 174-K було достроково розірвано контракт від 08 лютого 2018 року, укладений з директором автобази ОСОБА_1 та звільнено з роботи 29 грудня 2023 року за власним бажанням на підставі частини першої ст.38, частини першої ст.39 КЗпП України й підпункту «б» пункту 5.4. цього контракту. Вказує, що копію цього наказу та довідку автобази про складові заробітної плати станом на 29 грудня 2023 року у сумі 1 873 441,69 грн отримав 05 січня 2024 року, оскільки в день звільнення (29 грудня 2023 року) був черговим по ІНФОРМАЦІЯ_1 , де з 06 березня 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді командира взводу охорони роти охорони згідно з наказом начальника по стройовій частині від 08 березня 2022 року № 57. 28.02.2024 року на банківський рахунок ОСОБА_1 в АТ «Укрексімбанк» надійшли кошти в сумі 103937, 31 грн, як цільове зарахування, зарплата при звільненні за лютий. У зв?язку з цим на залишок нарахованої, але не виплаченої при звільненні, суми у розмірі 1 769 504,38 грн. (1 873 441,69 грн. - 103 937,31 грн.) ОСОБА_1 було пред?явлено чергову письмову вимогу про розрахунок від 07 березня 2024 року. Проте, 12.03.2024 року він отримав копію складеного автобазою розрахунку витрат з оплати праці при звільненні ОСОБА_1 , за яким до сплати належить сума у розмірі 129114, 67 грн, що за вирахуванням всіх подаків становить 103937, 31 грн. У зв?язку з цим звернувся до суду з вимогою про стягнення з ВСУ заборгованості з виплати належних йому при звільненні сум у розмірі 1 744 327,02 грн. (1 873 441,69 грн. - 129 114,67 грн.). Крім того, 12.03.2024 року він отримав копії наказів Голови ліквідаційної комісії ВСУ Романківа І.П. №42-к від 09.02.2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та Голови ліквідаційної комісії автобази Кондратенка В. М. №2 від 12.02.2024 року «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства». Однак, вказує, що п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗПП передбачено, що трудовий договір не може бути припинений у разі призову або вступу на військову службу працівника за умови, коли за ним зберігається місце роботи, посада відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП. Разом з тим, на день виникнення спірних правовідносин - 09.02.2024 року Голова ліквідаційної комісії ВСУ Романків І. П. не мав права видавати наказ №42-к від 09.02.2024 року, оскільки 27.12.2023 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року №2-р/2020, а відтак, вважає дії Голови ліквідаційної комісії ВСУ Романківа І. П. з видання наказу неправомірними. Крім того, зазначає, що йому трудова книжка не видавалася. Ураховуючи вищевикладене, просив суд стягнути з Верховного Суду України на його користь заборгованість із виплати належних при звільненні сум у розмірі 1744327, 02 грн, визнати незаконним та скасувати наказ Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. №42-к від 09.02.2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 », визнати незаконним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. №2 від 12.02.2024 року «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства», зобов`язати Голову ліквідаційної комісії Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. внести до трудової книжки НОМЕР_1 запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38, ч. 1 ст. 39 КЗпП України на підставі наказу №174-К від 29.12.2023 року та видати вищевказану трудову книжку, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Свтяошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати належних при звільненні сум у розмірі 1744327, 02 грн.

Визнано незаконним та скасовано наказ Голови комісії з припинення (ліквідаційної комісії) Верховного Суду України Романківа Ігоря Петровича №43-к (42/0/3-24) від 09.02.2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнано незаконним та скасовано наказ Голови ліквідаційної комісії Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка Валерія Миколайовича №2 від 12.02.2024 року «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства».

Зобов`язано Голову ліквідаційної комісії Державного Підприємства «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка Валерія Миколайовича внести до трудової книжки НОМЕР_1 запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої ст. 38, частини першої ст. 39 КЗпП України на підставі наказу №174-К від 29.12.2023 року.

Зобов`язано Голову ліквідаційної комісії Державного Підприємства «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка Валерія Миколайовича видати ОСОБА_1 трудову книжку НОМЕР_1 зі внесеним до неї записом про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої ст. 38, частини першої ст. 39 КЗпП України на підставі наказу №174-К від 29 грудня 2023 року.

Стягнуто з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року стягнуто з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3750 грн

Стягнуто з Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3750 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Романків І. П. в інтересах Верховного Суду України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріалього права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові, відповідно, й скасувати додаткове рішення та відмовити позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду Романків І. П. вказує, що відносини які виникли з позивачем врегульовані Законом України «Про державну службу» (надалі Закон). На думку скаржника, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону позивач, як державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення). Крім того, скаржник посилається як на правомірність своїх дій на п. 4 ч.1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону зазначаючи, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення і підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Вказує, що судом не в повній мірі досліджено правомірність доказів, а саме довідки ДП «Автобаза Верховного Суду України» від 29.12.2023 року. Крім того, відмічає, що з 21.06.2018 року до Голови ліквідаційної комісії ВСУ перейшли відповідні повноваження по управлінню юридичною особою та її представництва перед третіми особами.

Вважає, що відмова в задоволенні позову тягне за собою скасування додактового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гончар Л. В. в інтересах ОСОБА_1 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважала необгрунтованими, зазначила, що відповідно до пункту 15 частини 3 статті 3 Закону України «Про державну службу», дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами. Оскільки, позивач був призначений наказом Голови ВСУ Маляренка В. Т. від 10.02.2003 року №90-к директором ДП «Автобаза Верховного Суду України», він не є державним службовцем та на трудові відносини із ОСОБА_1 не поширюються положення Закону України «Про державну службу». Відмічає, що наказ № 174-К від 29 грудня 2023 року не оскаржувався, незаконним у судовому порядку не визнавався, не скасований, а розмір сум, нарахованих при звільненні позивача, наведений у довідці станом на 29 грудня 2023 року, ОСОБА_1 не оспорювався. Тому, судом першої інстанції було досліджено доказ, а саме довідку ДП «Автобаза Верховного Суду України» про складові заробітної плати (посадовий оклад, премія, компенсаційні виплати) та вірно встановлено в рішенні, що відповідно до довідки, підписаної керівником Кондратенко В., про складові заробітної плати, виданої ОСОБА_1 вказано, що позивач працював в Державному підприємстві «Автобаза Верховного Суду України» на посаді директора до 29.12.2023 року, кінцевий розрахунок при звільненні станом на 29.12.2023 року становить в загальній сумі 1 873 441,69 грн. Крім того, звертає увагу на те, що чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин. Припинення трудового договору на підставі п.2 ст.36 К3пП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації).

В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необгрунтованими.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, ураховуючи заяву позивача про розгляд справи без його участі, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, Постановою Президії Верховного Суду України від 25 грудня 2002 року № 34 «Про створення Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» було вирішено створити Державне підприємство «Автобаза Верховного Суду України» з правами юридичної особи й відповідною реєстрацією в органах державної виконавчої влади (а. с. 28).

08 січня 2003 року Головою ВСУ, Маляренком В. Т. , затверджено Статут Автобази (а. с. 29-31).

Відповідно до пункту 4.1. Статуту Верховний Суд України здійснює управління автобазою безпосередньо через директора, який призначається на посаду і звільняється з посади Головою Верховного Суду України у порядку, передбаченому чинним законодавством та контрактом.

Наказом Голови Верховного Суду України Маляренка В. Т. від 10 лютого 2003 року № 90-к було призначено директором Автобази з 10 лютого 2003 року ОСОБА_1 , про що у його трудовій книжці НОМЕР_1 внесено відповідний запис № 14, та укладено з позивачем трудовий договір на контрактній основі на п?ять років - по 09 лютого 2008 року, який неодноразово переукладався, внаслідок чого його дія продовжувалася по 11 лютого 2013 року, 10 серпня 2014 року, 12 лютого 2017 року та 09 лютого 2018 року (а. с. 32).

08 лютого 2018 року між Верховним Судом України та ОСОБА_1 було укладено контракт з керівником Автобази на термін з 10 лютого 2018 року по 09 лютого 2023 року, дію якого за додатковою угодою від 11 січня 2021 року було продовжено по 09 лютого 2024 року (а. с. 33-36, 37).

08 листопада 2018 року зборами суддів Верховного Суду України було прийнято рішення №25 про припинення Автобази шляхом ліквідації (пункт 1), утворення ліквідаційної комісії на чолі з ОСОБА_1 , головою ліквідаційної комісії, директором Автобази Верховного Суду України (пункт 2) та встановлення шестимісячного строку ліквідаційної процедури, до 07 травня 2019 року (пункт 6) (а. с. 37-38).

Рішеннями зборів суддів Верховного Суду України №2 від 24 квітня 2019 року, №5 від 24 вересня 2019 року та №2 від 31 березня 2020 року строк ліквідаційної процедури було продовжено до 30 вересня 2019 року, 31 березня 2020 року та 31 грудня 2020 року відповідно, а рішенням зборів суддів Верховного Суду України №1 від 04 січня 2021 року - до внесення державним реєстратором до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) відомостей про припинення Автобази шляхом ліквідації або до прийняття іншого рішення зборів суддів Верховного Суду України (а. с. 42, 43).

12 листопада 2018 року за погодженням в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюка В. І. наказом голови ліквідаційної комісії Автобази №4 було затверджено положення про ліквідаційну комісію та порядок припинення Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» (а. с. 39-41).

22 квітня 2019 року на підставі акту огляду Голосіївською міжрайонною медико-санітарною експертною комісією Київського міського центру медико-соціальної експертизи № 562B ОСОБА_1 з 16 квітня 2019 року й довічно було встановлено ІІ групу інвалідності (загальне захворювання) (а. с. 27).

Як убачається з довідки від 15.03.2024 року №1/4/1981, виданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , капітан ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 25).

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 08.03.2022 року №57, капітана ОСОБА_1 призначено на посаду командира взводу охорони роти ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 26).

23 серпня 2022 року військово-лікарською комісією терапевтичного профілю військової частини НОМЕР_2 було проведено медичний огляд ОСОБА_1 та встановлено пов?язане з проходженням ним військової служби захворювання: гострий не Q-інфаркт міокарда передньобокової стінки лівого шлуночка від 25 липня 2022 р. та стенування огинаючої гілки лівої коронарної артерії і правої коронарної артерії від 27 липня 2022 року (а. с. 27).

Згідно заяви від 26.10.2023 року ОСОБА_1 письмово повідомив в.о. Голови Верховного Суду України Пошву Б. М. та Голову комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. про дострокове розірвання з власної ініціативи контракту від 08 лютого 2018 року, посилаючись на умови якого, просив звільнити його з роботи із займаної посади 29 грудня 2023 року у зв?язку з інвалідністю та виходом на пенсію, виплатити донараховані суми заробітної плати, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, вихідну допомогу й видати в день звільнення копію наказу (розпорядження) про звільнення та письмове повідомлення про нараховані при звільненні суми (а. с. 44).

Наказом в.о. Голови Верховного Суду України Пошви Б. М. від 29 грудня 2023 року № 174-K було достроково розірвано контракт від 08 лютого 2018 року, укладений з директором Автобази ОСОБА_1 та звільнено його з роботи 29 грудня 2023 року за власним бажанням на підставі частини першої ст.38, частини першої ст.39 КЗпП України й підпункту «б» пункту 5.4. цього контракту (а. с. 47)

Відповідно до довідки, підписаної керівником Валерієм Кондратенком , про складові заробітної плати, виданої ОСОБА_1 , він працював в Державному підприємстві «Автобаза Верховного Суду України» на посаді директора до 29.12.2023 року, кінцевий розрахунок при звільненні станом на 29.12.2023 року становить в загальній сумі 1 873 441, 69 грн. (а. с. 51).

З матеріалів справи убачається, що 05.01.2024 року ОСОБА_1 подано в електронному вигляді декларацію за звітний період при звільненні (а. с. 51-52).

06.02.2024 року позивачем було пред?явлено письмову вимогу про розрахунок у розмірі 1 873 441,69 грн шляхом її відправлення на адресу Верховного Суду України рекомендованим листом №910 з оголошеною цінністю з описом вкладення у нього та повідомленням про його вручення, яке повернулося позивачу з відмітками «вручено від 07.02.24 за довіреністю - ОСОБА_8 » (52-54).

28 лютого 2024 року на банківський рахунок позивача в АТ «УКРЕКСІМБАНК» надійшли грошові кошти в сумі 103 937,31 грн, як «Цільове зарахування (без комісії). Зарплата при звільненні за «лютий» (а. с. 55).

06.03.2024 року ОСОБА_1 було пред?явлено письмову вимогу про розрахунок, шляхом її відправлення на адресу Верховного Суду України рекомендованим листом, яке позивачу не повернулося (а. с. 54).

Вищевказану вимогу було вручено відповідачу 08 березня 2024 року (а. с. 56-57).

Наказом Голови комісії ліквідаційної комісії Верховного Суду України Романківа І. П. №42-к від 09. 02.2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 », останнього звільнено з посади директора Державного підприємтсва «Автобаза Верховного Суду України» з 12.02.2024 року у зв`язку з ліквідацією підприємства та завершенням дії контракту від 08.02.20218 року (а. с. 58).

Наказом Голови ліквідаційної комісії Кондратенка В. №2 від 12.02.2024 року «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства», ОСОБА_1 , директора Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України», звільнено 12.02.2024 року у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 ст. КЗпП України та завершенням дії контракту від 08.02.20218 року (а. с. 62).

Згідно розрахунку, доданого до листа Голови комісії з припинення Верховного суду України, розрахунок витрат з оплати праці при звільненні ДП «Автобаза Верховного Суду» ОСОБА_1 становить у загальному розмірі 139973, 21 грн. (а. с. 63).

Правовідносини у даній справі виникли з тих обставин, що між ОСОБА_1 та Державним підприємством «Автобаза Верховного Суду України» існували трудові відносини, врегульовані контрактом від 08.02.2018 року (продовженим до 09.02.2024 року), які припинилися на підставі наказу в.о. Голови Верховного Суду України №174-К від 29.12.2023 року за ініціативою працівника у зв`язку з інвалідністю.

Особливістю спірних правовідносин є, з одного боку, фактичне перебування Верховного Суду України у стані припинення та правові наслідки Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020 (яким визнано неконституційним положення Закону №1402-VIII щодо ліквідації ВСУ), а з іншого одночасна наявність у цих правовідносинах двох суб`єктів, Верховного Суду України, та ліквідаційної комісії Автобази Верховного Суду України, яка приймала акти щодо звільнення позивача у зв`язку із ліквідацією підприємтсва.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наказ №174-К від 29.12.2023 року про звільнення позивача за власним бажанням є чинним і не оскаржувався, заборгованість із виплати належних при звільненні сум підтверджена довідкою про складові заробітної плати станом на день звільнення (1 873 441,69 грн), а відповідач не провів повний розрахунок з позивачем.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що накази Голови ліквідаційної комісії ВСУ №42-к від 09.02.2024 та Голови ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» №2 від 12.02.2024 були видані з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації, а за ним зберігалося місце роботи відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України.

Суд першої інстанції також зазначив, що трудова книжка позивачу не була видана, що зумовило покладення на відповідачів обов`язку внести відповідний запис та передати книжку працівникові.

Згідно ч. 1,4 ст.43 Конституції України, ч. 1 ст.2 КЗпП України кожен має право на працю (вибір професії, роду занять і роботи), що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату (оплату праці), не нижчу від визначеної законом (встановленого державою мінімального розміру).

За ч. 2 ст .2, ч. 1 ст.21 К3пП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, тобто угоди між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов?язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець - виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і домовленістю сторін

Ч. 3 ст. 21 КЗпП України встановлено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов?язки й відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, розірвання договору, в т.ч. дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.23, п. 3 ч. 1 ст.24 КЗпП України контракт може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, та обов?язково укладається в письмовій формі.

Як зазначено вище, 08.02.2018 року між Верховним Судом України та ОСОБА_1 було укладено контракт з керівником ДП «Автобаза Верховного Суду України», дію якого згідно додаткової угоди продовжено до 09.02.2024 року.

08.11.2018 року зборами суддів Верховного Суду України було прийнято рішення №25 про припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» шляхом ліквідації.

Пунктами 2.9-2.11, 4.1, 4.2. Положення про ліквідаційну комісію та порядок припинення Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» затверженого в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюком В. І. від 12.11.2018 року, встановлено, що голова та члени ліквідаційної комісії продовжують роботу на займаних посадах до повного скорочення всієї штатної чисельності працівників (повного вивільнення) й отримують заробітну плату за займаними посадами відповідно до чинних умов праці в ДП «Автобаза Верховного Суду України» та мають бути звільнені в установленому порядку (за п. 1 ст.40 КЗпП України у зв?язку з ліквідацією підприємства) з виплатою їм вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та інших коштів, які належать працівникові при звільненні; кошторис на утримання ліквідаційної комісії затверджує Верховний Суд України; останнім днем роботи ліквідаційної комісії вважатиметься день внесення запису до ЄДР на підставі прийнятого державним реєстратором рішення про припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» шляхом ліквідаці (а. с. 39).

Відповідно до п. 4, 8 ч. 1 ст.36 К3пП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст.38, 39 КЗпП України) або підстави, передбачені контрактом.

Згідно з ч. 1 ст.39 К3пП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Підпунктом «б» п. 5.4. контракту від 08 лютого 2018 року передбачено, що він може бути розірваний до закінчення терміну дії за ініціативою керівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню ним обов?язків, визначених цим контрактом, та з інших поважних причин (а. с. 36).

З матеріалів справи убачається, що спір у даній справі полягає, зокрема, у визначенні належного суб`єкта, уповноваженого на видання наказу про звільнення позивача, та правомірності підстав такого звільнення.

Як убачається з матеріалів справи, Державне підприємство «Автобаза Верховного Суду України» з 2018 року перебувала в процедурі ліквідації на підставі рішення зборів суддів Верховного Суду України від 08.11.2018 року №25, яким було утворено ліквідаційну комісію. При цьому, позивач, ОСОБА_1 , тривалий час сам очолював цю комісію, що в свою чергу підтверджує його обізнаність як із процедурою ліквідації, так і з колом повноважень ліквідатора.

Відповідно до статей 105, 111 Цивільного кодексу України та пунктів 2.9-2.11 Положень про ліквідаційну комісію, усі управлінські та представницькі функції юридичної особи під час ліквідації, включаючи прийняття кадрових рішень і видання наказів про звільнення працівників, здійснює саме ліквідаційна комісія (ліквідатор). Зазначена норма права встановлює чітку ієрархію: з моменту призначення ліквідатора саме він, а не колишній керівник, стає єдиним законним роботодавцем для всіх працівників.

Цю правову позицію неодноразово та послідовно підтверджував Верховний Суд. Зокрема, у постанові від 30.03.2020 року у справі №826/16935/18 суд чітко наголосив, що після прийняття рішення про ліквідацію роботодавцем для працівників стає ліквідатор, який виконує всі управлінські функції. Крім того, у постанові від 24.06.2021 року у справі №826/15929/18 зазначено, що ліквідаційна комісія зберігає свої повноваження до моменту внесення запису про припинення юридичної особи до Єдиного державного реєстру, що свідчить про безперервність її функцій.

Відтак, з урахуванням викладених правових норм та усталеної судової практики, наказ Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України №42-к від 09.02.2024 року про звільнення ОСОБА_1 виданий належним суб`єктом та є чинним з точки зору повноважень. Колегія суддів повністю погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з підставами звільнення, визначеними головою ліквідаційної комісії, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_1 , на час видання наказу перебував на військовій службі.

Відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП України), за такими працівниками зберігається місце роботи і посада на період проходження служби.

Колегія суддів відмічає, що зазначена норма є безумовною гарантією для мобілізованих працівників, і її дія не може припинятися навіть у разі ліквідації підприємства.

Аналогічний висновок викладений і у постановах Верховного Суду. Зокрема, у своїх постановах (від 20.06.2018 року у справі № 592/2567/17, а також у численних інших рішеннях, де розглядалися аналогічні спори), Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, є імперативними. Вони захищають мобілізованого працівника від звільнення з ініціативи роботодавця. Отже, припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (ліквідація підприємства) у цей період є неможливим.

Тобто, в даному випадку виникла колізія між повноваженнями ліквідаційної комісії та спеціальними гарантіями для мобілізованих працівників. Однак, згідно із законодавством та судовою практикою, спеціальна норма (стаття 119 КЗпП України) має пріоритет над загальною. А відтак, ліквідаційна комісія, попри свої загальні повноваження, не мала права звільняти позивача, який перебував на військовій службі. Застосування ліквідатором підстави для звільнення, що є прямо забороненою щодо цієї категорії працівників, є незаконним та є таким, що порушує трудові права позивача.

Водночас, з матеріалів справи слідує, що 26.10.2023 року позивач подав письмову заяву про дострокове розірвання контракту за власною ініціативою, в якій послався на погіршення стану здоров`я та встановлення ІІ групи інвалідності. Тобто, вказана обставина безпосередньо перешкоджала виконанню ним посадових обов`язків директора ДП «Автобаза Верховного Суду України».

З умов контракту від 08.02.2018 року, продовженого до 09.02.2024 року убачається, що підпунктом «б» п.5.4 передбачено право керівника достроково розірвати контракт у разі хвороби або інвалідності, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, або за інших поважних причин. За таких обставин, у позивача були наявні передбачені контрактом підстави для реалізації свого права на дострокове звільнення, гарантованого також ч.1 ст.38 та ч.1 ст.39 КЗпП України.

З огляду на вищенаведене, застосована ліквідатором підстава звільнення, а саме п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України «ліквідація підприємства», суперечить імперативним гарантіям ст.119 КЗпП України і не може вважатися законною щодо мобілізованого працівника. Разом із тим, наявність поданої працівником заяви про дострокове розірвання контракту дає підстави вважати, що його звільнення могло бути правомірно оформлене саме як розірвання контракту за власним бажанням працівника.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що наказ ліквідатора №42-к від 09.02.2024 року є чинним, оскільки виданий належним суб`єктом, який мав відповідні повноваження. Водночас, підстава звільнення, зазначена в цьому наказі, не відповідає законодавству. А отже колегія суддів вважає необхідним змінити підставу звільнення з п. 1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України "ліквідації підприємства" на "розірвання контракту за власним бажанням працівника", що відповідає вимогам частини 1 статті 38, частини 1 статті 39 КЗпП України та пункту 5.4 контракту від 08.02.2018 року, а також ґрунтується на заяві працівника від 26.10.2023 року. Колегія суддів вважає, що таке формулювання забезпечує дотримання імперативних гарантій, передбачених статтею 119 КЗпП України, і повністю захищає трудові права позивача.

Щодо розрахунку з виплати належних позивачу сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, колегія суддів відмічає наступне.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 та частини 1 статті 116 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми, а також провести повний розрахунок. Якщо працівник не працював у день звільнення, виплати мають бути здійснені не пізніше наступного дня після пред`явлення ним вимоги про розрахунок.

З матеріалів справи убачається, що позивач, ОСОБА_1 , подав заяву про дострокове розірвання контракту за власною ініціативою від 26.10.2023 року, посилаючись на встановлення йому II групи інвалідності. Ця підстава прямо передбачена підпунктом «б» пункту 5.4 контракту від 08.02.2018 як умова для дострокового припинення трудових відносин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що інвалідність II групи була встановлено позивачу ще 22.04.2019 року, що об`єктивно унеможливлювало виконання ним трудових обов`язків. Це підтверджується і тим фактом, що згодом, з 06.03.2022 року, позивач проходив військову службу за мобілізацією, і в цей період, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, за ним зберігалося лише місце роботи та посада, але не виплата заробітної плати за рахунок підприємства.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо виплати премій, надбавок та інших стимулюючих виплат. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівника встановлюється залежно від складності, умов, кількості та якості виконуваної роботи. Пункт 3.3 контракту чітко визначає, що премія у розмірі 100% посадового окладу нараховується за фактичне виконання обов`язків, і її виплата не здійснюється у разі виникнення обставин, що перешкоджають належному виконанню функцій (у тому числі, стан здоров`я).

Крім того, пункт 3.4 контракту встановлює, що надбавки можуть бути скасовані або зменшені у разі погіршення якості роботи чи невиконання завдань. Ураховуючи, що з 2019 року позивач об`єктивно не виконував трудові обов`язки, а з 2022 року перебував на військовій службі, відсутні будь-які правові підстави для нарахування преміальних, надбавок, компенсацій та інших виплат, пов`язаних із результатами трудової діяльності. Застосування преміальної частини до розрахунку є необґрунтованим.

Щодо інших компенсаційних виплат слід також зазначити, що нарахування матеріальної допомоги, компенсацій за невикористані відпустки та вихідної допомоги у розмірі 10 середньомісячних заробітних плат, як це передбачено контрактом, можливе виключно у випадку дострокового припинення контракту з незалежних від працівника причин. У даному ж випадку, звільнення відбулося саме за ініціативою працівника, що підтверджується його заявою та прямо відповідає частині 1 статті 38 КЗпП України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність виплати повного обсягу заробітку в сумі 1 873 441,69 грн, що включає премії та інші стимулюючі виплати, є передчасним, суперечить умовам укладеного контракту та чинному законодавству. Правові та фактичні обставини справи свідчать про те, що розрахунок мав враховувати об`єктивну відсутність виконання трудових обов`язків позивачем.Посилання позивача на відсутність у ліквідатора компетенції є необґрунтованими та суперечать усталеній судовій практиці Верховного Суду, що має враховуватись відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно ч. 1,4 ст.48 КЗпП України облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників» встановлено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку, при цьому відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. №58, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110 власник або уповноважений ним орган зобов?язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

При цьому, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

За підпунктом «б» пунктом 7.1 цієї Інструкції на підприємстві ведеться Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, затверджена Наказом Міністерства статистики України від 27 жовтня 1995 р. № 277 «Про затвердження типових форм первинного обліку особового складу», відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників.

У цій Книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову.

У разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується в особистій картці й у Книзі обліку трудових книжок.

Наказом Державного комітету статистики, Міністерства оборони України від 25 Документ грудня 2009 р. № 495/656 було затверджено та введено в дію з 01 січня 2010 року Типову форму первинної облікової документації № П-2 «Особова картка працівника», в кінці якої вказуються дата і причина звільнення (підстава), посада, прізвище, ім`я по батькові працівника кадрової служби і має міститися його підпис, а також підпис звільненого працівника і дата цього підпису.

В ході судового розгляду в суді першої інстанції було встановлено, що трудова книжка знаходиться у відповідачів.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати відповідачів внести зміни до наказу про звільнення ОСОБА_1 №42-к від 09.02.2024 року, а також до трудової книжки. Зокрема, змінити формулювання підстави звільнення з «пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України (у зв`язку з ліквідацією)» на «частину першу статті 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням)», що відповідає фактичним обставинам справи та заяві позивача від 26.10.2023.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.

За таких обставин, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, яким слід змінити формулювання підстави звільнення в наказі ліквідаційної комісії Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» №42-к від 09.02.2024 про звільнення ОСОБА_1 та викласти підставу звільнення в такій редакції: звільнення за власним бажанням у зв`язку з інвалідністю" відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України.

При цьому, з матеріалів справи убачається, що в ході судового розгляду в суді першої інстанції представником позивача було порушено питання щодо стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: договір №69.10/24-00 про надання консультативної послуги у сфері права від 05.04.2024 року; звіт про складання проєкту позовної заяви від 11.04.2024 року; квитанцію №0.0..1 на суму 20 000 грн з призначенням платежу "послуги у сфері права".

За змістом частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-4 статті 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Розмір таких витрат визначається згідно з умовами договору та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості.

Суд першої інстанції вважав обґрунтованою заявлену суму та стягнув з відповідачів 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Однак, з огляду на те, що наслідком апеляційного перегляду справи є скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне перерозподілити судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Виходячи з принципу розумності, співмірності та пропорційності розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена до стягнення сума в розмірі 20 000 грн є обґрунтованою, проте її слід розподілити з урахуванням результату апеляційного апеляційного перегляду справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає розумним покласти на кожного з відповідачів частину витрат на користь ОСОБА_1 у розмірі по 5 000 грн, що у сукупності становить 10 000 грн. Такий розподіл є справедливим, відповідає вимогам процесуального закону та відображає кінцевий результат розгляду справи, згідно з яким позовні вимоги задоволено частково.

Щодо додаткового рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року, колегія суддів зазначає про таке.

Додаткове рішення не може існувати окремо від первісного (основного) рішення.

Аналогічні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі №923/631/15, від 23 січня 2020 року у справі №910/20089/17, від 17 квітня 2023 року у справі №160/2282/19, від 30 травня 2023 року у справі №160/6648/20, від 08 червня 2023 року у справі №560/18155/21.

Задовольняючи заяву позивача та ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача у встановленому законом порядку та строк надано всі необхідні документи, які підтверджують понесені судові витрати на професійну правничу допомогу, а саме: договір №04/06 про надання правничої допомоги від 01.06.2024 року; рахунок на оплату №46 від 26.08.2024 на суму 7500 грн; детальний опис робіт (наданих послуг) від 28.08.2024; квитанцію №0.0..1 на суму 7500 грн, що підтверджує факт оплати.

Оскільки рішенням суду, позовні вимоги ОСОБА_1 до Верховного Суду України та Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» були задоволені в повному обсязі, у зв`язку з цим, керуючись принципом розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що витрати позивача на отримання правничої допомоги за представництво його інтересів у судовому засіданні на загальну суму 7500,00 грн підлягають стягненню. Відповідно, ці витрати були покладені на відповідачів, з яких стягнуто по 3750 грн з кожного.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував, що зазначені витрати вже були частково компенсовані в межах ухвалення основного рішення від 04.09.2024 року.

З матеріалів справи убачається, що суд першої інстанції вже стягнув із відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу, понесені в ході розгляду справи по суті, що підтверджується резолютивною частиною рішення.

Ухвалення додаткового рішення про стягнення ще 7 500,00 грн (по 3 750,00 грн з кожного відповідача) фактично призвело до подвійного стягнення аналогічних витрат, оскільки вони стосувалися одних і тих самих послуг представництва у цій справі, підтверджених одним і тим самим договором про надання правничої допомоги.

З огляду на викладене, подвійне стягнення витрат на правничу допомогу покладає на відповідачів надмірний фінансовий тягар, що суперечить принципам справедливості та пропорційності, закріпленим у ст. 3, 12, 13, 141 ЦПК України, а відтак заяву адвоката Гончар Л. В. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Відтак, додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року інстанції підлягає скасуванню в цій частині, як таке, що призводить до необґрунтованого подвійного стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Романківа Ігоря Петровича в інтересах Верховного Суду України задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Змінити підставу звільнення ОСОБА_1 з п. 1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України «ліквідація підприємства» на «розірвання контракту за власним бажанням працівника», що відповідає вимогам ч. 1 ст. 38, ч. 1 ст. 39 КЗпП України.

Зобов`язати голову комісії з припинення Верховного Суду України Романківа Ігоря Петровича внести до трудової книжки НОМЕР_1 запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38, ч. 1 ст. 39 КЗпП України на підставі наказу №42-к від 09. 02.2024 року.

Зобов`язати голову комісії з припинення Верховного Суду України Романківа Ігоря Петровича видати ОСОБА_1 трудову книжку НОМЕР_1 зі внесеним до неї записом про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38, ч. 1 ст. 39 КЗпП України на підставі наказу №42-к від 09. 02.2024 року.

Стягнути з Верховного Суду України (адреса: 01024, м. Київ, вул. Пилипа Орлика 4, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнути з Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» (адреса: 01024, м. Київ, вул. Пилипа Орлика 4, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

У зв`язку з чим додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення заяви адвоката Гончар Людмили Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова