Дата документу 28.07.2025
Справа № 333/5454/25
Провадження № 2-о/334/253/25
УХВАЛА

про залишення заяви без руху

28 липня 2025 року суддя Дніпровського районного суду міста Запоріжжя Фетісов М.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті,

встановив:

заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Слов`янську-на-Кубані Краснодарського краю Російської Федерації.

Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Дослідивши заяву з додатками, вважаю, що її згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України належить залишити без руху, виходячи з наступного.

У заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (стаття 318 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 175 ЦПК України заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до частини першої статті 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У заяві зазначено, що факт смерті підтверджується медичним свідоцтвом про смерть від 23.12.2024 серії 03 № 200272666, виданим (мовою оригіналу) «Государственным бюджетным учреждением здравоохранения «Словянская центральна районная больница» Краснодарского края Российской Федерации».

Згідно з частинами першою та другою статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

У частині восьмій статті 95 ЦПК України зазначено, що іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.

Проте на підставі Закону України від 01.12.2022 № 2783-IX, який набрав чинності 23.12.2022, Україна вийшла із вищевказаної Конвенції.

Таким чином у даному випадку підлягають застосуванню приписи Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, вчинена у м. Гаазі 05 жовтня 1961 року, до якої Україна приєдналась 25.02.2002 на підставі Закону України від 10.01.2002 № 2933-III (далі Гаазька конвенція).

Гаазька конвенція набула чинності для Російської Федерації як для правонаступника СРСР 31.05.1992.

У статті 1 Гаазької конвенції зазначено, що ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; b) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

Відповідно до статті 2 Гаазької конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.

У статті 3 Гаазької конвенції зазначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Як вже було зазначено вище, України вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка відміняла процедуру легалізації офіційних документів.

У статті 4 Гаазької конвенції зазначено, що апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, котрий скріплюється з документом.

Отже без апостилю первинний документ не має юридичної сили в країні призначення.

Таким чином на підставі вказаних приписів пункту «b» частини другої статті 1 Гаазької конвенції медичне свідоцтво про смерть є офіційним адміністративним документом та на нього поширюється вимоги цієї Конвенції.

На медичному свідоцтві про смерть не проставлений апостиль, а отже воно не має юридичної сили під час розгляду даної справи.

За таких обставин заявниці необхідно легалізувати медичне свідоцтво про смерть від 23.12.2024 серії 03 № 200272666, видане (мовою оригіналу) «Государственным бюджетным учреждением здравоохранения «Словянская центральна районная больница» Краснодарского края Российской Федерации» та надати його легалізований оригінал або копію суду.

Частиною четвертою статті 177 ЦПК України визначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Абзацом третім пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлена ставка судового збору за подання до суду заяви у справах окремого провадження, яка подана фізичною особою - 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2025 становить 3 028 гривень.

Таким чином заявниця повинна була сплатити судовий збір у сумі 605,60 гривень.

У заяві зазначено, що заявниця звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 21 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до пункту 21 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються заявники у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Проте заявниця просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, яка настала на території Російської Федерації, а не на тимчасово окупованій території України.

Таким чином факт, який просить встановити заявниця, не пов`язаний із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, його наслідками не є вимушене переселення з тимчасово окупованих територій України, загибель, поранення, перебування в полоні, незаконне позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Отже заявниця не звільнена від сплати судового збору.

З урахуванням наведених обставин заявниці необхідно надати документ, що підтверджує сплату судового збору в сумі 605,60 гривень.

Згідно з вимогами частин першої та другої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 177, 185, 260, 268, 294 ЦПК України, суддя

постановив:

заяву залишити без руху.

Надати заявниці строк десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків заяви шляхом надання суду легалізованого оригіналу медичного свідоцтва про смерть від 23.12.2024 серії 03 № 200272666, виданого (мовою оригіналу) «Государственным бюджетным учреждением здравоохранения «Словянская центральна районная больница» Краснодарского края Российской Федерации» або його копії; документу, який підтверджує сплату судового збору в сумі 605,60 гривень на наступні реквізити: отримувач коштів ГУК у Зап.обл/м.Зап. Дніпров./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA0008512, код класифікації доходів бюджету 22030101, призначення платежу «Судовий збір за позовом_».

У разі невиконання ухвали в зазначений строк заяву вважати неподаною та повернути заявниці.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя М.В. Фетісов