ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року

м. Київ

справа № 750/18328/23

провадження № 61-7386св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 березня 2024 року у складі судді Логвіної Т. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 15 травня 2024 року у складі колегії суддів Євстафіїва О. К., Скрипки А. А., Шарапової О. Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позов мотивовано тим, що 17 листопада 2023 року ОСОБА_1 отримав з Деснянського районного суду м. Чернігова копію судового наказу від 15 листопада 2023 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Незважаючи на отримання ОСОБА_2 від нього коштів на утримання сина, у заяві про видачу судового наказу вона зазначила, що:

- утримує їхню дитину за власні кошти. Тож посилання на те, що ОСОБА_1 в добровільному порядку кошти на утримання дитини не надає, не відповідає дійсності;

- у заяві ОСОБА_2 не вказує фактичне місце проживання ОСОБА_1 та зазначає про відсутність засобів зв`язку з ним, хоча знає його місце проживання й номер телефону, бо вони спілкуються по телефону, тобто вона повідомила суду недостовірну (неповну) інформацію;

- інформація про те, що протягом 2022 року сімейне життя сторін поступово погіршувалося, що призвело до розірвання шлюбу 02 червня 2022 року, не відповідає дійсності: ОСОБА_2 , самостійно вирішивши переїхати до м. Чернігова з дитиною у вересні 2020 року, подала позов про розірвання шлюбу 11 лютого 2022 року, у якому вказувала, що їхнє подружнє життя не склалося, шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться.

Оспорювана ОСОБА_1 інформація є такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію, оскільки вона ставить під сумнів набуту позивачем позитивну оцінку його ділових і професійних якостей при виконанні ним суспільних обов`язків, підриває довіру до нього як священнослужителя в очах оточуючих, що істотно призводить до погіршення стосунків з людьми, а також негативно впливає на діловий імідж, роль у суспільстві та релігійному середовищі. Ця інформація не відповідає дійсності, зокрема:

- 29 лютого 2016 року нотаріус посвідчив генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_2 , на підставі якої вона оформила у відділенні Ощадбанку № 10024/080 м. Чернігова довіреність від 24 лютого 2017 року № 5 про розпорядження його - ОСОБА_1 коштами за договором банківського вкладу № 19195625. Кошти вона знімала щомісячно в повному обсязі в сумах, що перевищували мінімально необхідні на утримання дитини. 27 вересня 2022 року зазначену генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_2 він скасував, з відповідною нотаріально посвідченою заявою її ознайомлено у цю ж дату;

- починаючи з жовтня 2022 року позивач добровільно та регулярно перераховує на розрахунковий рахунок відповідача кошти на утримання їхнього сина ОСОБА_3 . Розмір цих перерахувань в більшості випадків є більшим, ніж законодавчо гарантований прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, за винятком кількох останніх місяців, коли позивач не зміг з об`єктивних причин перерахувати кошти на утримання сина більше прожиткового мінімуму, що мало місце за домовленістю із ОСОБА_2 про його участь у забезпеченні проведення відповідних медичних консультацій, зокрема 03 жовтня 2023 року та 26 жовтня 2023 року, що й вплинуло на виплати за жовтень та листопад 2023 року.

Відповідно до вказаного позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність, інформацію, викладену у заяві ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів, такого змісту: «… засоби зв`язку відсутні», «…протягом 2022 року сімейне життя між сторонами поступово погіршувалось…», «…заявник за власні кошти утримує власну дитину…», «…Боржник в добровільному порядку кошти на утримання дитини не надає» та зобов`язати відповідача спростувати цю інформацію направленням Деснянському районному суду м. Чернігова повідомлення про її спростування.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Деснянський районний суд м. Чернігова рішенням від 06 березня 2024 року, яке Чернігівський апеляційний суд постановою від 15 травня 2024 року залишив без змін, у задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що оспорювана ОСОБА_1 інформація в заяві ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів є підставою цієї заяви і стосується предмета цього наказу, у зв`язку з чим вона підлягала дослідженню при винесенні судового наказу у справі № 750/16273/23, а тому підстав для задоволення позову немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 04 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Деснянського районного суду м. Чернігова.

11 червня 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/7795/17, від 20 березня 2019 року у справі № 522/16923/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що відомості, які зазначені у заяві про видачу судового наказу не відповідають дійсності і є недостовірною інформацією. Зазначена інформація ставить під сумнів набуту позивачем оцінку його ділових і професійних якостей.

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У червні 2024 року ОСОБА_2 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що 13 вересня 2011 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , який розірвано заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 червня 2022 року у справі № 750/1432/22. Вказане рішення набрало законної сили 05 липня 2022 року (а. с. 29, 30).

Від цього шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження (а. с. 27).

Відповідно до витягу із рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 03 листопада 2022 року № 550 «Про особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визначено такі способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною - малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 : кожного другого та четвертого тижня місяця з 11:00 год суботи до 19:00 год неділі за умов: задовільного стану здоров`я дитини, попередження за добу матері про можливість спілкування з дитиною шляхом направлення їй смс-повідомлення, повідомлення матері про місце перебування дитини, обов`язкового повернення дитини матері в обумовлений час, дотримання режиму харчування, відпочинку, правил безпеки, установлених для дітей цього віку, бажання дитини (а. с. 28).

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 подала до Деснянського районного суду м. Чернігова заяву, у якій вона просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 30 жовтня 2023 року і до повноліття дитини. У мотивувальній частині цієї заяви серед іншого зазначено, що:

- протягом 2022 року сімейне життя сторін поступово погіршувалося, що призвело до припинення шлюбних відносин та що 02 червня 2022 року шлюб між ними розірвано;

- ОСОБА_2 за власні кошти утримує їхню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 в добровільному порядку кошти на утримання дитини не надає.

За результатом розгляду цієї заяви Деснянський районний суд м. Чернігова видав судовий наказ від 15 листопада 2023 року, який звернуто до виконання.

29 лютого 2016 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 довіреність на представництво інтересів, посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р. О. за реєстровим № 397, яку скасував заявою від 27 вересня 2022 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Костюк Ю. В. за реєстраційним № 3441. Заявою від 27 вересня 2022 року № 6 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 через відділення АТ «Ощадбанк», у якій просив вважати довіреність від 24 лютого 2017 року № 5 на розпорядження коштами за договором банківського вкладу від 11 листопада 2014 року № 19195625 в територіально відокремленому безбалансовому відділенні № 10024/080 м. Чернігів цього товариства недійсною (а. с. 31, 32).

ОСОБА_1 сплачував кошти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , що підтверджуються відповідними документами, які наявні у матеріалах справи (а. с. 42-51).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до частин першої та другої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно усталеної судової практики інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченні на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16, від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17, від 15 лютого 2023 року у справі № 466/10577/20, від 20 листопада 2023 року у справі № 760/3455/21.

Суд установив, що ОСОБА_1 надавав матеріальну допомогу ОСОБА_2 на утримання їхньої спільної дитини в період з 2016 року і до моменту звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Водночас, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо захисту його честі, гідності та ділової репутації. Суд установив, що подання ОСОБА_2 заяви про видачу судового наказу мало виключно практичну мету - отримання аліментів, а не умисне поширення недостовірної інформації з метою приниження особистих чи професійних якостей ОСОБА_1 . Тобто, дії відповідача не були спрямовані на дискредитацію позивача у суспільстві або серед професійного кола, а носили характер правомірного захисту інтересів дитини.

Доводи ОСОБА_1 про те, що його честь, гідність і ділова репутація були принижені внаслідок формальних неточностей, допущених ОСОБА_2 у заяві, на увагу не заслуговують, оскільки не можуть розцінюватися як такі, що порочать позивача. Твердження про відсутність у відповідача актуальної інформації щодо його місця проживання та засобів зв`язку з ним, припущення про поступове погіршення подружніх відносин упродовж 2022 року, а також вказівки на інший, ніж вважає позивач, момент припинення фактичного шлюбу, не мають істотного значення для предмета даного спору і не можуть бути розцінені як такі, що характеризують позивача у негативному світлі. Вони радше стосуються внутрішнього бачення відповідачем розвитку їхніх сімейних відносин і не є об`єктом правової оцінки в межах цього провадження.

Також, слід зазначити, що у випадках, коли зазначена інформація є складовою частиною правової позиції сторони, обґрунтовує її вимоги або заперечення, використовується як доказ, або ж розглядається в межах перегляду судового рішення згідно з процесуальним законом, така інформація не може бути підставою для задоволення вимог про захист немайнових прав особи. Тому, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки спірна інформація стосувалася саме предмета розгляду справи про стягнення аліментів і була подана в межах реалізації відповідачем свого процесуального права на судовий захист.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/7795/17, від 20 березня 2019 року у справі № 522/16923/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Посилання у касаційній скарзі на те, що у спірних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів заявника, вони фактично зводяться до незгоди із наданою судами оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 березня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров