Єдиний унікальний номер судової справи 484/4387/24
Номер провадження 22-ц/812/755/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

28 липня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Вяловою Іриною Михайлівною, рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 20 лютого 2025 року, під головуванням судді Шикері І.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11 лютого 2019 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 було укладено договір №_CARD.

13 жовтня 2023 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №13/10/23, відповідно до п.1.1 якого АТ «ОТП Банк» передає, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає право грошової вимоги, що належить АТ «ОТП Банк», і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між АТ «ОТП Банк» і боржниками в розмірі портфеля заборгованості.

Відповідно до Реєстру боржників №2 до договору факторингу №13/10/23 від 13 жовтня 2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №_CARD в сумі 33 791 грн. 82 коп., з яких: 21 000 грн. загальна сума боргу по тілу та 12 791 грн. 82 коп. загальна сума боргу по відсотках.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 13 жовтня 2023 року, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, проте ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №_CARD в загальному розмірі 33 791 грн. 82 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 33 791 грн. 82 коп. та понесені судові витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Вялова І.М., подав до міськрайонного суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Зазначав, що позивачем не надано належних, допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Звернуто увагу на те, що позивачем свідомо не надаються копії документів належної якості, що фактично позбавляє сторону відповідача надати обґрунтований відзив на позовну заяву.

Також відповідач ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Вялова І.М., подав до суду заяву, в якій просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

У відповіді на відзив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звертало увагу на те, що ОСОБА_1 укладено кредитний договір №_CARD, право вимоги за яким у подальшому набув позивач. Вищевказаний договір не визнано недійним, його не розірвано, а тому, діє презумпція його правомірності. Також, на думку товариства, останнім не пропущено строки звернення до суду із позовом.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2025 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №_CARD, яка складається з 21 000 грн. заборгованості за основним боргом, 12 791 грн. 82 коп. заборгованості за відсотками, а всього стягнуто 33 791 грн. 82 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028 грн.

Рішення міськрайонного суду обґрунтовано тим, що відповідно до наявних в матеріалах справи відомостей встановлено, що відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків.

Твердження сторони відповідача про те, що позивачем не додано копій документів належної якості, а отже не додано належних, допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, суд не прийняв до уваги, адже, відповідач, будучи стороною договору міг би самостійно надати свій примірник кредитного договору, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ним. До того ж, сам факт укладення кредитного договору між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 та істотні умови договору, представником відповідача не оспорюються.

Заяву відповідача, щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, суд не прийняв, посилаючись на положення Закону України від 30 березня 2020 року за №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», а відповідно до п.19 «Прикінцевих та перехідних положень ЦК України», у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Вялова І.М., посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення міськрайонного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не надано доказів подання відповідачем анкети-заяви про надання кредиту та доказів надання кредиту, як передбачено умовами договору, видачі відповідачу кредитних коштів у вказаному розмірі, а також доказів користування ОСОБА_1 кредитними коштами.

Також звернуто увагу, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем до позовної заяви, не може бути доказом існування заборгованості за кредитним договором, адже такий розрахунок не є первинним документом внаслідок того, що не відповідає вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Окрім того, міськрайонний суд не дослідив належним чином наданих позивачем доказів, які надано в дуже поганій якості та є практично є нечитабельними.

Учасники справи в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, були повідомлені про місце, день та час судового засідання шляхом направлення судової повістки: позивач через підсистему Електронний суд, відповідач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, представник відповідача Вялова І.М. надіслано на електронну адресу, зазначену в апеляційній скарзі.

Представник позивача надіслав заяву до апеляційної інстанції від 09 червня 2025 року, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Відповідач причини неявки в судове засідання апеляційний суд не повідомив.

Зважаючи на вимоги ст.ст.128,130, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

При цьому, в ч.1 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

З матеріалів справи встановлено, що 11 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № та підписано заяву-анкету про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №_CARD від 11 лютого 2019 року (а.с.5-5зв).

В заяві-анкеті про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №_CARD від 11 лютого 2019 року зазначено, що попередньо ознайомившись зі всіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є ця заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», та які розміщені на офіційному сайті АТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 виявив бажання оформити поточний (картковий) рахунок та отримати електронний платіжний засіб картку МС Gold. За користування кредитом банк нараховує проценти, які розраховуються банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначається Тарифами банку та Інформаційним листком, який є невід`ємною частиною та додатком до договору, на дату укладення заяви-анкети розмір процентної ставки становить 5% в місяць, розмір процентної ставки впродовж пільгового періоду становить 0.1% річних.

Також, з матеріалів справи убачається, що 11 лютого 2019 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір №, за умовам якого банк надав позичальнику кредит в загальному розміру 5 547 грн. 40 коп., з яких: 4 882 грн. 62 коп. на придбання товару, 341 грн. 78 коп. комісійна винагорода за видачу кредиту, 350 грн.- сплата додаткових послуг банку «СМС-Довідка».

Умовами договору передбачено, що дата повернення кредиту 11 лютого 2021 року.

Також умовами договору передбачено, що протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 0.01% річних.

13 жовтня 2023 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №13/10/23, відповідно до п.1.1 якого АТ «ОТП Банк» передає, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає право грошової вимоги, що належить АТ «ОТП Банк», і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між АТ «ОТП Банк» і боржниками в розмірі портфеля заборгованості (а.с.15-16).

Згідно з п.6.2.3 договору факторингу, права вимоги переходять до фактора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

Пунктом 6.2.4 договору факторингу встановлено, що відступлення прав вимоги за цим договором здійснюється без згоди боржників.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників №2 до договору факторингу №13/10/23 від 13 жовтня 2023 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №_CARD в сумі 33 791 грн. 82 коп., з яких: 21 000 грн. загальна сума боргу по тілу, 12 791 грн. 82 коп. загальна сума боргу по відсотках (а.с.17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, а тому у позивача, який є новим кредитором згідно з договором факторингу, виникло право вимоги до ОСОБА_1 про стягнення боргу саме у розмірі, який доведений дослідженими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Так, встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір, банк надав відповідачу кредитні кошти, якими останній користувався, а також, він був обізнаний з умовами кредитного договору, що відображені у анкеті-заяві №_CARD від 11 лютого 2019 року, про що свідчить його власноручний підпис. Також, встановлено набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до відповідача в сумі 33 791 грн. 82 коп. відповідно до договору факторингу №13/10/23 від 13 жовтня 2023 року.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, оскільки на його спростування відповідач не надав власного розрахунку, який б спростовував правильність розрахунків заборгованості наданих позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11 липня 2018 року у справі №753/7883/15 (провадження №61-12395св18), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не заявляв клопотання про проведення у цій справі судової економічної експертизи, не надав свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для висновку про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості, або встановлення іншого розміру заборгованості.

Отже, аргументи апеляційної скарги про відсутність доказів, які б підтверджували розмір заборгованості, визначений позивачем, є неприйнятними, оскільки така заборгованість обумовлена невиконанням умов договору щодо повернення суми кредиту та передбачених процентів за користування кредитними коштами. Ці складові викладені в умовах укладеного договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 квітня 2025 року у справі №464/1980/23 (провадження №61-5339св24).

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував кошти, оскільки у матеріалах справи наявні відповідні документи (розрахунки), які доводять отримання та користування відповідачем кредитних коштів, та які підтверджують рух коштів і часткове погашення боргу відповідачем, що свідчить про визнання ним зобов`язань.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на положення ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин між сторонами), яка визначає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, то колегія суддів зауважує, що зазначене положення вищевказаного Закону врегульовує питання ведення бухгалтерського обліку та не визначає критерії належності та допустимості доказів у судовому процесі.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням особи, яка подала апеляційну скаргу, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким міськрайонний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Вяловою І.М., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Вяловою Іриною Михайлівною, залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 30 липня 2025 року