Справа № 642/4983/23
Провадження № 2/642/233/25
РІШЕННЯ

Іменем України

25.07.25 м. Харків

Холодногірський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гримайло А. М.,

за участю секретаря судових засідань Борсук В. Б., Антонян А. М.,

представника позивача - адвокатів Дубового А. М., Шмигельської О. В.,

відповідачки - ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Чудовського Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександр Валентинович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Ярослав Вікторович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець Іван Олександрович,

про визнання недійсним договору дарування, відновлення становища, що існувало до порушення, шляхом повернення права власності,

в с т а н о в и в:

29.08.2023 представник позивача ОСОБА_2 адвокат Дубовий А. М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О. В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я. В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І. О., про визнання недійсним договору дарування, відновлення становища, що існувало до порушення, шляхом повернення права власності.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.09.2016 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 24450,00 доларів США за автомобіль Toyota Camry, 2014 року випуску. 24.09.2016 ОСОБА_5 видано на ім`я позивача довіреністьна представництво ОСОБА_6 щодо володіння, користування та розпорядження зазначеним автомобілем, однак 15.10.2016 автомобіль було вилучено з володіння ОСОБА_2 .

Пізніше позивачу стало відомо, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.11.2016 у справі № 761/40146/16-к вжито заходів забезпечення у кримінальному провадженні № 0013002, внесеному до ЄРДР 15.10.2016 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, у виді накладення арешту на автомобіль.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.01.2017 ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.11.2016 скасовано та постановлено нову ухвалу, якою накладено арешт на автомобільToyota Camry із забороною відчуження.

Договір купівлі-продажу автомобіля, наслідком якого було б набуття ОСОБА_2 права власності на нього, не укладався.

Постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2019 у справі № 761/8568/17 визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тому отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_2 кошти є безпідставно набутим майном, яке повинно бути повернуто на підставі положень ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14.09.2020, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15.03.2021, постановою Верховного Суду від 23.02.2022, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму коштів у розмірі 24450,00 доларів США та судовий збір у розмірі 6152,83 грн.

З метою примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14.09.2020 на підставі виконавчого листа від 08.04.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленком О. В. відкрито виконавче провадження № 65608963.

У ході з`ясування стану виконання судового рішення у ВП №65608963 позивачу стало відомо, що 24.09.2020, тобто після прийняття рішення суду від 14.09.2020 у день складання його повного тексту, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Я. В. та зареєстрований в реєстрі за № 4320, за яким ОСОБА_3 відчужив, а ОСОБА_4 набула у власність нерухоме майно, а саме:

-земельну ділянку, площею 0,0808 га з кадастровим номером :011:0009, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважали, що, укладаючи спірний договір дарування № 4320, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно та на шкоду ОСОБА_2 , як кредитору ОСОБА_3 та їх дії були спрямовані виключно на створення умов, при яких ОСОБА_2 буде позбавлений можливості отримати належне йому за рішенням суду від 14.09.2020.

Таким чином, відчужене нерухоме майно залишилось у володінні сім`ї ОСОБА_3 , оскільки особою, яка стала власником майна за договором дарування, є донька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

Крім того, єдиним майном, що залишилося у власності ОСОБА_3 , є автомобіль ВАЗ 21093, 1990 року випуску, однак від реалізації цього транспортного засобу об`єктивно неможливо виручити кошти, необхідні для погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 .

Станом на сьогодні власником майна, яке первісно належало ОСОБА_3 , є ОСОБА_1 , право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2023, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємцем І. О.

Зазначене порушує права та законні інтереси ОСОБА_2 , адже внаслідок укладення договору дарування № 4320 та договору купівлі-продажу № 787 він фактично позбавлений права на виконання рішення суду від 14.09.2020, що також свідчить про фраудаторність договору купівлі-продажу № 787, тому просили визнати недійсним договір дарування від 24.09.2020, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також житлові будинки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 04.09.2023 відкрито провадження в загальному позовному провадженні.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 04.09.2023 витребувано докази по справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 04.09.2023 заяву представника позивача адвоката Дубового А. М. про забезпечення позову задоволено шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , до винесення рішення по справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27.09.2023 задоволено клопотання представника позивача адвоката Дубового А. М. про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22.12.2023 у справі призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до закінчення проведення експертизи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 03.04.2025 провадження у справі поновлено, призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів, з 25 квітня 2025 року Ленінський районний суд м. Харкова перейменовано на Холодногірський районний суд міста Харкова.

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 05.05.2025 закрито підготовче судове провадження та справу призначено до розгляду по суті.

13.05.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чудовського Д. О. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що з 1987 року вона проживала у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 разом зі своїм сином. 11.11.2022 нею було отримано від держави одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю її сина під час виконання обов`язків із захисту Батьківщини у розмірі 5 000 000,00 грн. ОСОБА_1 протягом останніх 20 років здійснює догляд за безпритульними собаками, деяких з них, яких не вдалося розмістити у притулки для тварин, вона забрала до себе додому і вони приживали разом з нею у квартирі, у зв`язку з чим між ОСОБА_1 та її сусідами по будинку на протязі багатьох років виникало непорозуміння та суперечки. З цих підстав, а також у зв`язку із отриманням у листопаді 2022 року від держави одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 у грудні 2022 року січні 2023 року розпочала пошук можливості купівлі приватного будинку у м. Харкові. Наприкінці січня 2023 року на інтернет-сайті «DOM-RIO» вона знайшла оголошення із фотографіями домогосподарства про продаж приватного житлового будинку по АДРЕСА_1 за ціною, яка її влаштовувала, після чого домовилась про огляд будинку та час їх зустрічі із ріелтором агенції нерухомості «Ліно». Після огляду ріелтор повідомила ОСОБА_1 , що власниця нерухомого майна разом із своєю родиною, виїхала за межі України на початку війни та має відвідати м. Харків у лютому 2023 році. 17.02.2023 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , яка ненадовго повернулась в Україну, був укладений договір купівлі-продажу, за яким вона придбала спірне домогосподарство за ринковою вартістю за 1 038 803, 00 грн., сплативши відповідні грошові кошти. При цьому, ОСОБА_1 до моменту укладення договору купівлі-продажу не знала, а ні ОСОБА_4 , а ні її родичів, вперше та в останнє бачила її під час укладення договору купівлі-продажу. Після придбання нерухомого майна ОСОБА_1 одразу переїхала до нього і до цих пір проживає у ньому. Відповідачка вважає, що метою подання даного позову ОСОБА_2 є створення передумов для позбавлення її, як добросовісного набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу, її власності. Визнання судом договору дарування нерухомого майна недійсним не зможе призвести до відновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 , а тому нерухоме майно, яке придбала ОСОБА_1 , не є майном, на яке може бути звернуте стягнення у виконавчому провадженні, де боржником є ОСОБА_3 .

Крім того, зазначили, що обрання неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, а також вважали, що позивач не має правових підстав для звернення до суду із віндикаційним позовом (позовними вимогами про витребування від ОСОБА_1 із незаконного володіння нерухомого майна), через те, що таким правом наділений лише власник майна, володіння яким він був незаконно позбавлений і заявлений до недобросовісного набувача (і лише у 3-х випадках до добросовісного набувача).

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 13.05.2025 задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чудовського Д. О. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 14.05.2025 задоволено клопотання представника позивача адвоката Шмигельської О. В. про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції.

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 21.05.2025 розгляд справи повернуто до стадії підготовчого провадження.

21.05.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чудовського Д. О. надійшли письмові пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов.

18.06.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Шмигельської О. В. надійшли письмові пояснення, згідно яким Верховний Суд у постановах від 28 лютого 2019 року в справі № 646/3972/16-ц, від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц та від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 зробив чіткий висновок про те, що правочин може бути визнаний недійсним, якщо він суперечить не якійсь конкретній спеціальній нормі, а просто загальним засадам цивільного законодавства, а також вказав перелік ознак фраудаторного правочину, а саме: боржник відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь близького родича; після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно. Всі вищевказані ознаки притаманні оскаржуваному договору дарування.

17.02.2023 ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_9 , у спірних правовідносинах та за вказаних обставин справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази проведення ОСОБА_9 оплати по договору купівлі-продажу грошових коштів покупцем продавцю за договором купівлі-продажу від 17.02.2023.

Пунктом 7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 148, встановлено, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно; платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок; внесення та/або переказу коштів на рахунки.

У договорі купівлі-продажу нерухомого майна вказівка про проведення розрахунків до укладання договору може свідчити про попередній договір або інші обставини проведення таких розрахунків які потребують додаткового доказування. Наявна у справі довідка Приватбанку про поступлення на рахунок ОСОБА_9 5 млн. грн. не є належним доказом витрачання цих коштів саме на придбання спірного нерухомого майна; вважала, що відсутні правові підстави для відмови у задоволенні позову позивача, у той час як заявлені позивачем позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому позов підлягає задоволенню.

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 19.06.2025 закрито підготовче судове провадження та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Шмигельська О. В., приймаючи участь у режимі відео конференції, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні доводам позовної заяви та письмовим поясненням.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Чудовський Д. О. у судовому засіданні приймав участь у режимі відео конференції, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов та письмових поясненнях.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно належним чином, в матеріалах справи є дані про належне їх повідомлення, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - приватний нотаріус виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О. В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я. В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І. О. у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно належним чином, причини неявки суду не повідомили, пояснень по суті спору не надали.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Суд, вислухавши представника позивача адвоката Шмигельську О. В., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чудовського Д. О., дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14.09.2020, у якому ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.10.2020 виправлено описку, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15.03.2021, постановою Верховного Суду від 23.02.2022, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму коштів у розмірі 24450,00 доларів США та судовий збір у розмірі 6152,83 грн. (т. 1 а. с. 10-29).

28.05.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О. В. відкрито виконавче провадження №65608963 з виконання виконавчого листа №642/6034/19, виданого 08.04.2021 Харківським апеляційним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 22450,00 доларів США та судового збору у розмірі 6152,83 грн. (т. 1 а. с. 31).

Згідно з відповіддю за запит № 104275540 від 28.05.2021 до Міністерства внутрішніх справ України за боржником ОСОБА_3 зареєстровано право власності на транспортний засіб ВАЗ 21093, 1990 року випуску (т. 1 а. с. 32).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.07.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О. В. 28.05.2021 на все нерухоме майно боржника ОСОБА_3 в межах суми заборгованості за виконавчим провадженням № 65608963 накладено арешт (т. 1 а. с. 48).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.08.2023 право власності на земельну ділянку, площею 0,0808 га, кадастровий номер :12:011:0009, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2023, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І. О. (т. 1 а. с. 55-56).

Згідно з договором купівлі-продажу від 17.02.2023, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І. О. продавець ОСОБА_4 передала, а покупець ОСОБА_1 прийняла у власність житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами: літ. «А-1», загальною площею 79,7 кв. м., житловою площею 52,7 кв.м, літ. «Т-2», загальною площею 195,7 кв. м., житловою площею 104,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,0808 га, кадастровий номер :12:011:0009, вид цільового призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 4 зазначеного договору передбачено, що продаж житлових будинків та земельної ділянки здійснено за суму у розмірі 1 038 803,00 грн., з яких продаж житлових будинків здійснено за 937 303,00 грн., продаж земельної ділянки здійснено за 101 500,00грн., які продавець отримала від покупця повністю ще до підпису цього договору, та своїм підписом під цим договором підтвердила проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продані житлові будинки та земельну ділянку, та відсутність щодо нього претензій майнового характеру.

Відповідно до пункту 9 договору купівлі-продажу, сторони договору свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, у тому числі Постанову Національного Банку України № 148 від 29.12.2017 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» щодо встановлення граничної суми розрахунків готівкою їм роз`яснено нотаріусом (т. 1 а. с. 110-111).

Заявою до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємця І. О. ОСОБА_1 засвідчила, що гроші, які витрачаються нею на купівлю житлових будинків з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0808 га, кадастровий номер :12:011:0009, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є її особистою власністю (т. 1 а. с. 112).

З договору дарування, посвідченого 24.09.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., вбачається, що дарувальник ОСОБА_3 передав у власність, а його донька обдарована ОСОБА_4 прийняла безоплатно у власність в дар житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами літ. «А-1», літ. «Т-2», та земельну ділянку, цільове призначення: землі житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0808 га, кадастровий номер :12:011:0009, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 3 зазначеного договору передбачено, що сторони підтверджують, що безоплатна передача майна від дарувальника обдарованій є дійсним наміром сторін і не приховують ніяких зобов`язань обдарованої, пов`язаних з цим договором, по відношенню до дарувальника. Сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договору безоплатного.

Згідно з п. 4 договору дарування дарувальник ОСОБА_3 стверджує, що відчужувана нерухомість до цього часу нікому не продана, не подарована, під забороною (арештом) не знаходиться, спору по ній немає, треті особи як в межах України так і за її межами прав до цього майна не мають, сервітут відсутній, під заставою (у тому числі податковою) не перебуває, а також що внаслідок дарування не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у т. ч. неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних та інших осіб, яких дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором, нерухомість не надана у користування наймачеві, а також, що вказана нерухомість не належить до пам`ятників історії та культури. Відсутність заборон, іпотек та інших обтяжень підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 9 договору дарування, сторони свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, не визнані в установленому для того порядку (повністю або частково) недієздатними, не перебувають у хворобливому стані, не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджало усвідомленню при укладенні договору. Сторони не приховували фактів, які б могли мати істотне значення та були свідомо приховані ними. У момент підписання договору усвідомлювали значення дій і могли керувати ними, розуміючи природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором. (т. 1 а. с. 116).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2020 право власності на земельну ділянку, площею 0,0808 га, кадастровий номер :12:011:0009, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 24.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я. В. (т. 1 а. с. 118).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2020 право власності на житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 24.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я. В. (т.1 а. с. 119).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.02.2023 право власності на земельну ділянку, площею 0,0808 га, кадастровий номер :12:011:0009, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 24.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я. В.; у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості відсутні (т. 1 а. с. 120-121, 123-134).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.02.2023 право власності на житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами: літ. «А-1», загальною площею 79,7 кв. м., житловою площею 52,7 кв.м., літ. «Т-2», загальною площею 195,7 кв. м., житловою площею 104,1 кв.м., зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 24.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я. В.; у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості відсутні (т. 1 а. с. 122, 127-134).

Звітом про експертну грошову оцінку майна від 27.12.2022 на підставі заяви ОСОБА_4 вартість житлових будинків з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , визначена у сумі 937 303,00 грн., вартість земельної ділянки, площею 0,0808 га, кадастровий номер :12:011:0009, за адресою: АДРЕСА_1 ,складає 101 500,00 грн. (т. 1 а. с. 135-143).

Як вбачається з висновку експерта № 168 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 26.03.2025 середня ринкова вартість автомобілю ВАЗ 21093, д. н.з. НОМЕР_1 станом на момент проведення експертизи складає 44196,59 грн.; середня ринкова вартість автомобілю ВАЗ 21093, д.н.з. НОМЕР_1 станом на 24.09.2020 складала 37207,37 грн.(т. 1 а. с. 225-230).

З довідки АТ КБ «Приватбанк» від 12.05.2025 вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 11.11.2022 було здійснено цільове зарахування у сумі 5 000 000,00 грн. (т. 2 а. с. 24).

Згідно зі ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа.

У відповідності до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі ст. 18 ЦПК України вбачається, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. («Проніна проти України», № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Статтею 3 ЦК України передбачено загальні засади цивільного законодавства, а саме:

неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частинами першою, другою, третьою ст. 13 ЦК України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 4 ч. 2 цієї ж статті одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. В силу частин 1 - 3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача.

Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У своїх постановах Верховний Суд від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17 виснував, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження №61-42114св18).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18).

Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23).

Касаційний суд вже вказував, що кредитор, право вимоги якого виникло пізніше, навіть у разі, якщо його право вимоги «підкорене» умові чи строку, може оспорювати фраудаторні оплатні договори. У фраудаторному оплатному договорі контрагентом боржника може бути інший його кредитор, право вимоги якого виникло раніше. Відповідно в такому разі фраудаторний договір вчинятися боржником для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а його контрагентом (іншим кредитором)- для створення переваг одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 754/18852/21 (провадження № 61-3711св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

У постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 489/5148/18 (провадження №61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Процедура доведення в межах цивільного судочинства здійснюється за принципом змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а докази мають бути належними, допустимими та достовірними (статті 12, 76-81, 89 ЦПК України). Суд оцінює докази всебічно та мотивує прийняття або відхилення кожного аргументу (статті 264, 265, 382 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Тлумачення цих норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.07.2019 у справі № 48/340 передбачено, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Касаційний господарський суд у справі № 924/408/21 прийшов до висновку, що визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною та достатньою підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача. Необхідною передумовою для цього є встановлення обставин щодо недобросовісності саме цього набувача, оскільки майно, яке було відчужене за фраудаторним правочином за відсутності дефекту волі, не може бути витребуване саме у добросовісного набувача згідно з приписами ст. 388 ЦК України, а тому необхідно встановити обставини, які б свідчили про наявність підстав для висновку про добросовісність останнього набувача, зокрема про об`єктивну неможливість бути обізнаним про можливу незаконність вибуття майна з володіння боржника.

Крім того, КГС указав, що визнання недійсним правочину, вчиненого на шкоду кредиторам (фраудаторного правочину) та фактично виконаного (повністю чи частково), слід вважати ефективним способом захисту у справі про банкрутство в тому разі, коли відповідна вимога поєднана із застосуванням правових механізмів, спрямованих на відновлення майнового стану осіб до того стану, який існував до вчинення спірного правочину, наповнення ліквідаційної маси боржника для максимального задоволення вимог кредиторів, а тому саме по собі визнання фраудаторного правочину недійсним не призведе до відновлення порушеного права кредитора, оскільки після визнання договору недійсним, майно фактично залишиться у володінні особи з якою недобросовісний боржник уклав цей договір.

Тому, визначившись із тим, яким чином визнавати фраудаторний правочин недійсним, необхідно вирішити питання яким чином забезпечити повернення майна боржнику.

В якості найбільш ефективного та простого способу захисту прав та законних інтересів кредитора у даному випадку є реституція або повернення сторін фраудаторного договору у попередній майновий стан.

Реституція це інститут цивільного права, що полягає у поновлені порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості.

На сьогодні діюче цивільне законодавство не встановлює такого способу захисту порушеного права, як заявлення кредитором вимог про реституцію майна, що було відчужене боржником іншій особі. Єдиною умовною правовою підставою для цього є приписи ч. 5 ст. 216 ЦК України, які встановлюють, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Водночас, ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу особи. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд з`ясовуватиме: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справи Zvolsky and Zvolska v. Czech Republic, Pye v. UK, Depalle v. France, Jokela v. Finland), особа, яка набуває майно на законних підставах і діє добросовісно, не повинна нести ризики, пов`язані з чужими зобов`язаннями. Це узгоджується з принципом правової визначеності як елементом права власності, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

За висновками Верховного Суду (зокрема, пункти 108, 115, 116 постанови ВП ВС від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23), добросовісний набувач не повинен нести негативні наслідки неправомірних дій боржника, якщо він не знав і не міг знати про їх мету; у такому випадку відповідальність має покладатися на ініціатора зловживання - боржника.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 не була стороною спору про борг, не мала юридичних зв`язків із позивачем, не була попереджена про можливі обтяження та сплатила ринкову ціну за нерухомість згідно звіту про оцінку майна від 27.12.2022; знайома з продавцем не була, мала грошові кошти, які витратила на купівлю спірного майна, здійснення розрахунку з продавцем підтверджено у нотаріально посвідченому договорі; той факт, що спірне майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 вибули 17.02.2023 за договором купівлі-продажу з власності відповідача ОСОБА_4 , яка його отримала за договором дарування від 24.09.2020 року від свого батька ОСОБА_3 , вважає, що ОСОБА_1 , придбавши вищевказане майно, яким володіла ОСОБА_4 , а перед нею ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, мала усі підстави вважати, що такий договір є законним та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікувала, що ОСОБА_4 , відчужуючи їй нерухоме майно має право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти, а тому є добросовісною особою, яка не знала і не могла знати про порушення прав іншої особи при набутті майна відповідно до ст.388 ЦК України.

Суд уважає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій продавця, тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях продавця наявна воля на передачу майна іншій особі. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у цьому випадку та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Позивач не надав жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність відповідачки ОСОБА_1 у ході оформлення договору-купівлі продажу від 17.02.2023, який не є предметом судового спору у рамках цивільної справи, яка розглядається, договір купівлі-продажу від 17.02.2023 фактично виконаний, оскільки ОСОБА_1 постійно проживає та з 07.03.2023 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ( з 17.02.2023) у домоволодінні не зареєстровані, на час укладення договору купівлі-продажу від 17.02.2023 ОСОБА_4 у Єдиному реєстрі боржників не значиться.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в рамках розгляду цивільної справи про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 24450,00 доларів США останній та його представник адвокат Дубовий А. М. із заявами про забезпечення позову не зверталися, арешт на майно боржника накладений не був, виконавче провадження відкрито постановою від 28.05.2021, наслідком чого було прийняття рішення державним виконавцем про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.05.2021, що свідчить про обізнаність чи можливість позивача ОСОБА_2 дізнатися про факт вибуття з власності ОСОБА_3 нерухомого майна, однак до суду з позовом не звертався; договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від 17.02.2023 був укладений майже через два з половиною роки після набуття права власності на спірне нерухоме майно, що також свідчить про добросовісність його набуття ОСОБА_1 .

Також суд враховує, що боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Отже, відчужене майно на підставі договору дарування від 24.09.2020 на користь ОСОБА_4 , маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем дає підстави вважати, що ОСОБА_3 діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно позивача, оскільки відчуження останнім належного йому нерухомого майна за спірним договором дарування зменшує платоспроможність останнього та свідчить про недопущення звернення стягнення на майно боржника, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваного договору дарування від 24.09.2020, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору.

Визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною та достатньою підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2020 року по справі № 641/9904/16-ц закріплена правова позиція, що перекладання на третіх осіб наслідків визнання недійсним договору матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості захисту права позивача за рахунок порушення законного права іншої особи.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи представника позивача щодо порушення проведення розрахунку за договором купівлі-продажу від 17.02.2023, оскільки цей договір не є предметом цивільного спору.

Суд вважає, що у разі визнання договору фраудаторним найбільш ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивача у даному випадку є реституція або повернення сторін фраудаторного договору у попередній майновий стан, але відновлення становища, що існувало до порушення, шляхом повернення майна у власність боржнику ОСОБА_3 , який є стороною за фраудаторним договором, що було відчужене ним за договором дарування на користь дочки ОСОБА_4 , а згодом обдарованою особою іншій особі, яка є добросовісним набувачем, не є ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивача, тому, враховуючи, що застосування реституції можливо лише між сторонами недійсного правочину, якщо майно не вибуло з власності однієї з сторін, яка його отримала, тому дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , тому у зв`язку з відмовою у задоволенні позову у повному обсязі судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 3, 4, 7, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександр Валентинович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Ярослав Вікторович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець Іван Олександрович, про визнання недійсним договору дарування, відновлення становища, що існувало до порушення, шляхом повернення права власності - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.07.2025.

Суддя - А. М. Гримайло