Провадження № 2-з/522/439/25
Справа № 496/7366/24
УХВАЛА

04 серпня 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Бондар В.Я. розглянувши заяву ОСОБА_1 поданої представником ОСОБА_2 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника ОСОБА_2 18.11.2024 звернулася до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 06.12.2024 справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси.

Справа 10.01.2025 надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.01.2025 передана судді Бондарю В.Я.

Разом з позовом представником позивача ОСОБА_2 було подано заяву про забезпечення позову, згідно якою просить накласти арешт на заборону відчуження щодо квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 13.01.2025 повернуто заяву про забезпечення позову, а позовну заяву залишено без руху.

Не погоджуючись з ухвалою від 13.01.2025 в частині вирішення питання про забезпечення позову, представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду м.Одеси від 22.07.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 13.01.2025 в частині повернення заяви про забезпечення позову заявнику скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду питання про забезпечення позову.

Справа 31.07.2025 надійшла до Приморського районного суду м.Одеси та на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.08.2025, матеріали оскарження ухвали передано судді Бондарю В.Я. 04.08.2025.

Суддя, дослідивши заяву про забезпечення позову, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.1,2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Оскільки забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, то розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема, в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясовує відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову необхідно встановити наявність зв`язку між вказаним заходом забезпечення позову і предметом спору, співрозмірність та адекватність заходу із заявленими позивачем вимогами.

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

Частиною ч. 1 ст. 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За правилами ч.ч. 9, 10 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Згідно п.10 постанови Пленум Верховного Суду України №9 від 22.10.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Аналіз зазначених правових норм і роз`яснення Пленуму Верховного Суду дає можливість зробити висновок про те, що підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову тощо.

Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантується право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження, реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Отже, заходи забезпечення позову, за своєю правовою суттю - є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення.

02 липня 2025 року Приморським районним судом м.Одеси ухвалено рішення у справі №496/7366/24, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частину квартири, загальною площею 36,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на (одну другу) частину квартири, загальною площею 36,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . У частині позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю відмовлено.

На разі подання апеляційної скарги на рішення суду з Єдиного державного реєстру судових рішень та офіційного веб-сайту Судової влади також з обліково-статистичної картки не вбачається.

Тож, на переконання суду відсутня необхідність у забезпеченні позову, адже рішення по суті справи ухвалено 02.07.2025, тобто на разі справа розглянута, а тому не можливо зробити висновок про наявність підстав, які б свідчили що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, враховуючи, що заява про забезпечення надійшла для розгляду судом після скасування судом апеляційної інстанції після ухвалення рішення по суті, суд приходить до висновку про відмову у забезпеченні позову.

Керуючись ст.ст. 151, 153, 353, 354, п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 поданої представником ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.Я.Бондар