АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2025 року

м. Чернівці

справа № 724/1075/25

провадження № 22-ц/822/581/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

секретар Черновська А. К.

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 травня 2025 року

головуюча в суді першої інстанції суддя Гураль Л. Л.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (далі - ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .

Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2021 року № 2037661 у сумі 4 410 гривень, з яких: 2 000 гривень - тіло кредиту; 2 410 гривень - проценти за користування кредитом.

Позов обґрунтований тим, що 17 червня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 2037661. Вказаний договір укладено в електронній формі, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет за посиланням https://credit7.ua/ та підписанням кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Кредитний договір між сторонами не був би укладений без отримання відповідачем листа на адресу його електронної пошти та відповідного смс-повідомлення, а також без здійснення входу на сайт ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» за допомогою логіна і паролю особистого кабінету клієнта, а тому укладення спірного кредитного договору відповідало внутрішній волі ОСОБА_1 .

Сторонами в передбаченому законом порядку було узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки на укладення такого електронного договору.

Відповідно до умов договору відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 2 000 гривень, шляхом їх переказу на платіжну картку, реквізити якої зазначені в договорі.

Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зі своєї сторони умови кредитного договору виконало в повному обсязі та надало відповідачу кредит.

24 грудня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 02-24122001 відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» належні йому права вимоги до боржників, які вказані в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 24 грудня 2021 року до договору факторингу № 02-24122001 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 4 410 гривень.

Всупереч умовам вищезазначеного кредитного договору, відповідач повністю не виконав свого зобов`язання та заборгованість не погасив ні перед первісним кредитором - ТОВ «ЛІНЕУРА Україна», ні перед позивачем - ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 травня 2025 року позов ТОВ «ФК КЕШ ТУГОУ» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 410 гривень, з яких: 2 000 гривень - основний борг, 2 410 гривень - проценти за користування кредитом.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що за встановлених судом обставин справи кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора Т097, який було відправлено відповідачу 17 червня 2021 року о 16:04 годин, на номер телефону НОМЕР_1 .

Відповідачем не спростованого того факту, що номер телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор йому не належить.

Відповідачем не спростовано, що банківська картка з номером № НОМЕР_2 , на яку здійснено переказ грошових коштів в розмірі 2 000 гривень, та яка вказана ним в договорі, йому не належить.

Крім цього суд вважав, що маючи доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, відповідач мав можливість в якості доказу надати суду довідку з банку про неналежність йому вищевказаної картки, або виписку зі свого рахунку на підтвердження надходження чи не надходження коштів від кредитора на виконання умов укладеного договору, його розміру, а також на підтвердження виконання своїх зобов`язань за даним договором та внесення коштів на погашення заборгованості у іншому розмірі.

Також, в матеріалах справи наявна вимога від 13 січня 2025 року, адресована ОСОБА_1 про виконання кредитних зобов`язань, де повідомлено про відступлення права вимоги. При цьому боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредиторові.

Відповідачем не надано доказів того, що він погасив заборгованість за кредитом первісному кредитору.

Щодо нарахованих процентів, суд заначив, що згідно з розрахунком заборгованості відсотки за користування кредитом за період з 17 червня 2021 року по 01 липня 2021 року нараховано з розрахунку 0,01% в день, починаючи з 07 липня 2021 року по 30 вересня 2021 року нарахування відсотків здійснювалося за ставкою 1,9% в день. Загалом за період з 17 червня 2021 року по 30 вересня 2021 року було нараховано відсотки в сумі 3 990 гривень, які частково погашені в сумі 1 580 гривень, залишок заборгованості за процентами становить 2 410 гривень.

Відповідач контррозрахунок не надав, факт отримання кредитних коштів та часткове погашення процентів не спростував, в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що внаслідок укладення договору факторингу, як зазначає позивач ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до нього перейшло право вимоги за кредитним договором №2037661, де боржником зазначено ОСОБА_1 .

Відповідач заперечує факт укладення договору, а тим більше отримання коштів.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення ОСОБА_1 про відступлення ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» прав вимог ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за договором факторингу відповідно до нібито укладеного кредитного договору.

Зазначає, що наданий розрахунок заборгованості не свідчать про розмір невиконаного зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за відсутності відомостей з поточного рахунку ТОВ «ЛІНЕУРА Україна», на які відповідач зобов`язаний здійснювати повернення суми кредиту та сплати нарахованих процентів.

Наданий ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» розрахунок заборгованості, виконаний первісним кредитором та не відноситься до первинних документів, оскільки не містить інформацію про рух коштів та всі операції по картковому рахунку.

Вказує, що копії наданих платіжних доручень не є достатніми доказами для висновку про розмір невиконаного відповідачем зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» подало відзив на апеляційну скаргу.

Просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Посилається на те, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справа розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанцій

17 червня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 2037661 (а. с. 11-17).

Згідно з пунктом 1.2 договору товариство зобов`язується на умовах строковості, зворотності, платності, надати позичальнику грошові кошти (кредит), а позичальник (клієнт) зобов`язується повернути кредит сплатити проценти за користування кредитом.

Відповідно до умов вказаного договору: сума кредиту становить 2 000 гривень (пункт 1.2 договору); строк кредитування 15 днів (пункт 1.3 договору); тип процентної ставки - фіксована, яка становить 1,9% в день, яка застосовується: у межах строку кредитування, визначеного в пункті 1.3 договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредитування, якщо відбулася пролонгація договору (пункт 1.4 договору); знижена процентна ставка становить 0,01%.

Відповідно до пункту 2.1 договору кредит надається у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_2 .

Також сторони домовилися, що у випадку, якщо у клієнта на дату закінчення строку кредитування (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до пунктів 4.1.1-4.1.6 договору, застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати кредиту (пункт 4.2.1 договору).

При цьому згідно з пунктом 4.2.5 договору загальна кількість автопролонгацій не може перевищувати 120 календарних днів, після спливу яких настає обов`язок повернення усієї суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

Кредитний договір № 2037661 підписаний ОСОБА_1 17 червня 2021 року о 16:06 годин електронним підписом одноразовим ідентифікатором Т097, який надісланий на номер мобільного телефону НОМЕР_1 (а. с. 20).

Згідно з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2021 року № 2037661, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 23 грудня 2021 року складає 4 410 гривень, з яких: 2 000 гривень - тіло кредиту; 2 410 гривень - проценти за користування кредитом (а. с. 19, 90-92).

Грошові кошти у сумі 2 000 на виконання умов кредитного договору перераховані ОСОБА_1 на картковий рахунок № НОМЕР_3 , номер транзакції в системі iPay.ua - 94024321, ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на підставі укладеного з ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» договору на переказ коштів від 12 березня 2019 року № ФК-П-19/03-01 (а. с. 28).

24 грудня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (фактор) укладено договір факторингу № 02-24122001, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату (ціна продажу), а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості (а. с. 24-27).

Відповідно до пункту 6.2.3 договору перехід до фактора права вимоги відбувається після підписання сторонами цього договору та здійснення оплати.

Як вбачається з матеріалів справи оплата відповідно до умов договору факторингу № 02-24122001 здійснена ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» трьома платежами 24 та 28 грудня 2021 року (а. с. 30-31).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 24 грудня 2021 року № 02-24122001 до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 17 червня 2021 року № 2037661 на загальну суму 4 410 гривень, з яких залишок заборгованості за тілом кредиту - 2 000 гривень, залишок заборгованості за процентами - 2 410 гривень (а. с. 39).

13 січня 2025 року ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на адресу відповідача ОСОБА_1 направлено вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2021 року № 2037661 у сумі 4 410 гривень (а. с. 18).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.

Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.

Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.

Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.

Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Щодо укладення кредитного договору від 17 червня 2021 року № 2037661 в електронному вигляді

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII)

Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, судом апеляційної встановлено, що:

- кредитний договір від 17 червня 2021 року № 2037661 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 підписано останнім електронним підписом одноразовим ідентифікатором Т097, який було надіслано на номер мобільного телефону відповідача НОМЕР_1 ;

- у договорі зазначені всі дані про особу ОСОБА_1 необхідні для його ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, номер мобільного телефону.

Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, після чого кредитодавець надіслав за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону НОМЕР_1 (міститься в реквізитах договору) одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги про неукладеність кредитного договору та неознайомлення відповідача з його умовами, оскільки без здійснення вказаних дій останнім кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066 св 23).

Також відповідачем не надано належних доказів укладення договору від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення.

У цій частині доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів

Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.

Як вбачається з умов кредитного договору від 17 червня 2021 року № 2037661, зокрема пунктів 1.1, 2.1 договору кредит у сумі надається у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_2 , яку відповідачем зазначено при оформленні заявки на отримання кредиту.

Як встановлено судами, грошові кошти у сумі 2 000 на виконання умов кредитного договору перераховані ОСОБА_1 на картковий рахунок № НОМЕР_3 , номер транзакції в системі iPay.ua - 94024321, ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на підставі укладеного з ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» договору на переказ коштів від 12 березня 2019 року № ФК-П-19/03-01.

При цьому колегія суддів враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідач будучи обізнаним про підписання кредитного договору, графіка погашення кредиту та сплати відсотків, не вчиняв дії щодо захисту, на його думку, порушеного права на отримання кредитних коштів за вказаним договором.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).

У такий спосіб відповідач намагається уникнути належного виконання зобов`язання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про доведеність обставини перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів за договором від 17 червня 2021 року № 2037661.

Слушними у цій частині також є мотиви суду першої інстанції стосовно того, що маючи доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, відповідач мав можливість в якості доказу надати суду довідку з банку про неналежність йому вищезгаданої картки, або виписку зі свого рахунку на підтвердження надходження чи не надходження коштів від кредитора на виконання умов укладеного договору, його розміру. Зазначене не може тлумачитись як встановлення для відповідача заздалегідь недосяжного стандарту доказування.

Щодо розміру заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2021 року № 2037661

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки:

- припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91 постанови);

- вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92 постанови);

- якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України (пункт 100 постанови);

- у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 103 постанови).

Відповідно до умов кредитного договору № 2037661 сторони погодили:

- загальну суму кредиту у розмірі 2 000 гривень;

- строк кредитування в межах якого здійснюється нарахування процентів за користування кредитом;

- розмір процентів за користування кредитом.

Відповідно до умов кредитного договору:

- сума кредиту становить 2 000 гривень (пункт 1.2 договору);

- строк кредитування 15 днів (пункт 1.3 договору);

- тип процентної ставки - фіксована, яка становить 1,9% в день, яка застосовується: у межах строку кредитування, визначеного в пункті 1.3 договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредитування, якщо відбулася пролонгація договору (пункт 1.4 договору); знижена процентна ставка становить 0,01%.

Також сторони домовилися, що у випадку, якщо у клієнта на дату закінчення строку кредитування (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до пунктів 4.1.1-4.1.6 договору, застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати кредиту (пункт 4.2.1 договору).

При цьому згідно з пунктом 4.2.5 договору загальна кількість автопролонгацій не може перевищувати 120 календарних днів, після спливу яких настає обов`язок повернення усієї суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 звернув увагу на те, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості на предмет його відповідності умовам кредитного договору перевірений судами першої та апеляційної інстанції.

Обставин, які б вказували на помилковість вказаного розрахунку заборгованості апеляційним судом не встановлено.

В свою чергу відповідач наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості не спростував, контррозрахунку не надав.

У цій частині безпідставними є доводи апеляційної скарги про неналежність як доказу, наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, оскільки по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні статей 76, 95 ЦПК України, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, зокрема, позикодавцем, з метою визначення суми боргу з урахуванням умов договору, періоду користування кредитними коштами тощо, з яким суд може погодитись або ж навести свій розрахунок, виконуючи обов`язок щодо визначення належної до стягнення суми заборгованості.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 464/3214/16 (провадження № 61-16156св21).

Посилання відповідача на те, що його як боржника не було повідомлено про відступлення права вимоги за грошовим зобов`язанням, на висновки суду першої інстанції не впливає, оскільки боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним (див. постанову Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15).

Відповідачем належних та допустимих доказів виконання зобов`язань за кредитним договором у іншому розмірі ні перед первісним кредитором, ні перед позивачем не надано.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, що відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 22 травня 2025 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА