Справа № 204/1495/25
Провадження № 2/204/1750/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року Чечелівський районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого судді Чапали Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Савченко С.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Солоного В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері,-

ВСТАНОВИВ

У провадження Чечелівського районного суду м. Дніпра надійшов позов ОСОБА_1 до доньки - ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері.

27 березня 2025 року до відкриття провадження у справі позивач направила на адресу суду заяву, відповідно до якої відкликала свою позовну заяву в частині вимог до сина, ОСОБА_3 , із посиланням на домовленість із ним і те, що на цей час син виконує відповідні обов`язки добровільно у позасудовому порядку.

Ухвалою суду від 04 квітня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також повернуто позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_3 відповідно до поданої позивачкою заяви про відкликання позовних вимог.

Відповідно до змісту позовної заяви, позивачка, ОСОБА_1 , є пенсіонеркою, не працює, єдиним джерелом її доходу є пенсія, яка у період з листопада по грудень 2024 року склала 11 568,35 грн. Інших джерел доходу позивачка не має. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я їй було проведено оперативні втручання на обидва колінні суглоби. Сімейний стан позивачки - розлучена з 07 жовтня 2010 року (з чоловіком ОСОБА_4 ). Є матір`ю двох дітей: доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (до шлюбу - ОСОБА_5 ), яка народилась у першому шлюбі, та сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у другому шлюбі. Матеріальне становище позивачки є вкрай скрутним. Є громадянкою України, однак у період з грудня 2021 року по листопад 2024 року перебувала у місті Суджа Курської області Російської Федерації, де доглядала за своєю матір`ю похилого віку. Після початку активних бойових дій на території РФ, позивачка була змушена евакуюватися до м. Дніпро, де наразі проживає разом зі своєю матір`ю у власній квартирі. Внаслідок пережитих подій та тривалого перебування в небезпечних умовах, стан здоров`я позивачки суттєво погіршився. Через обмежені фінансові можливості вона не має змоги належним чином лікуватися, забезпечити собі повноцінне харчування та задовольнити інші базові потреби. Незважаючи на неодноразові звернення до своїх дітей із проханням про матеріальну допомогу, відповідачі відмовилися підтримати матір. Більше того, донька взагалі припинила з нею спілкування. При цьому обидва відповідачі мають стабільну роботу, отримують достатній дохід та спроможні не лише утримувати власні родини, але й надати посильну допомогу матері, яка її гостро потребує. З огляду на зазначене, керуючись нормами законодавства, що передбачають обов`язок повнолітніх працездатних дітей утримувати своїх непрацездатних батьків, позивачка змушена звернутись до суду із відповідним позовом про стягнення аліментів на своє утримання.

12 березня 2025 року до Чечелівського районного суду м. Дніпра надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Солоного В.Д. У поданому відзиві відповідач не визнав позовних вимог ОСОБА_1 та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача посилається на норми чинного законодавства, відповідно до яких право на утримання мають лише ті непрацездатні особи, які не здатні самостійно забезпечити себе матеріально. Зокрема, адвокат зазначає, що відповідно до чинного законодавства, зокрема норми ч. 4 ст. 75 СК України, особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, лише у випадку, якщо її пенсія, заробітна плата, доходи від використання майна чи інші види доходу не забезпечують прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, на думку відповідача, ключовою умовою для набуття права на отримання аліментів є не лише факт непрацездатності, а й підтвердження того, що особа фактично не забезпечена прожитковим мінімумом. Відсутність таких підтверджень, за твердженням відповідача, виключає можливість задоволення позовних вимог у даній справі. Тобто доходи позивачки мають бути меншими, ніж розмір прожиткового мінімуму відповідної категорії осіб. Оскільки позивач отримує пенсію в розмірі 5784,00 гривень, що перевищує прожитковий мінімум, вона на думку сторони відповідача не має потреби в утриманні з боку відповідача.

В судове засідання з`явилася позивачка ОСОБА_1 , та пояснила, що перебуває у вкрай тяжкому матеріальному становищі. Вона є пенсіонеркою, не працює, інших джерел доходу, крім пенсії, не має. Розмір її пенсії є недостатнім для покриття базових життєвих потреб - зокрема, на харчування, оплату комунальних послуг, ліки та інше необхідне лікування. У зв`язку з проблемами зі здоров`ям їй було проведено операції на обидва коліна, що ще більше ускладнило її життєві обставини. Додала, що неодноразово зверталася до своєї доньки - відповідача ОСОБА_2 - з проханням про фінансову допомогу, проте отримала категоричну відмову. Крім того, дочка припинила будь-яке спілкування з матір`ю. На думку позивачки, така поведінка є несправедливою, особливо враховуючи той факт, що відповідачка є працездатною особою, має стабільну роботу та достатній рівень доходу, неофіційно працює адміністратором у кафе, що дозволяє їй не лише забезпечувати себе і свою родину, а й надавати посильну матеріальну допомогу своїй непрацездатній матері. ОСОБА_1 наголосила, що її звернення до суду продиктоване відсутністю будь-якої іншої підтримки, а також потребою у коштах на лікування, медикаменти, медичну реабілітацію та щоденні витрати. Вона просить суд задовольнити позовні вимоги та зобов`язати відповідача - ОСОБА_2 - надавати аліменти на її утримання у зв`язку з тяжким матеріальним становищем і відсутністю інших джерел допомоги.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції взяв участь представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Солоний В.Д. У своїх поясненнях адвокат Солоний В.Д. заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , повністю підтримавши викладену у відзиві правову позицію. Зокрема, представник відповідача наголосив, що відповідно до положень частини 4 статті 75 Сімейного кодексу України, право на утримання мають лише ті особи, які не забезпечені прожитковим мінімумом, установленим законом. На думку сторони відповідача, позивачка не надала належних і допустимих доказів, які б свідчили про її критичне матеріальне становище та нездатність самостійно забезпечити базові життєві потреби. Також адвокат зазначив, що сам факт непрацездатності за віком не свідчить автоматично про потребу в утриманні, якщо інші обставини не підтверджують такої потреби. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі як такої, що є необґрунтованою, недоведеною та такою, що подана за відсутності визначених законом підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 ( ОСОБА_5 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 9).

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 13 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 , отримує пенсію за віком.

Позивачка стверджує, що її пенсія становить 5 784, 17 грн., при цьому подала виписку зі свого карткового рахунку з якого вбачається, щомісячне надходження за період з 01.11.2024 року по 24.12.2024 року: 11.12.2024 - 5 964, 93 грн., 24.12.2024 - 5 603, 42 грн.

Згідно зі ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. У відповідності до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків виникає на підставі сукупності наступних умов - походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення), непрацездатність матері, батька та потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Отже, зобов`язання повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. При цьому обов`язок повнолітніх «дітей» не пов`язується з їхньою працездатністю й можливістю надавати батькам матеріальну допомогу (це зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі №212/1055/18-ц).

У відповідності до ч. 1 ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами . Відповідно до ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними. Таким чином, необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги не є абсолютним.

Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.

Обов`язок дітей утримувати батьків не залежить від їхнього матеріального стану.

Частиною 1 ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

Згідно ч.2 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.

З матеріалів справи, не вбачається підстав передбачених ст.204 СК України для звільнення відповідача від сплати аліментів на утримання позивача. Зокрема позивач пояснила суду, що вона належним чином виконувала свої батьківські обов`язки відносно дітей, їх виховання, навчання тощо. Представником відповідача вказані обставини протягом судового засідання сумніву не піддавались.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що у позивача є двоє повнолітніх дітей.

Відносно сина - ОСОБА_3 , позивач в судовому засіданні пояснила, що на даний час син виконує відповідні обов`язки щодо утримання матері добровільно у позасудовому порядку. Натомість донька - ОСОБА_2 у категоричній формі відмовилась це робити.

Також зазначила, що перебуває у вкрай тяжкому матеріальному становищі. Вона є пенсіонеркою, не працює, інших джерел доходу, крім пенсії, не має. Розмір її пенсії є недостатнім для покриття базових життєвих потреб - зокрема, на харчування, оплату комунальних послуг, ліки та інше необхідне лікування.

У зв`язку з проблемами зі здоров`ям їй було проведено операції на колінах, що ще більше ускладнило її життєві обставини. На підтвердження зазначених обставин надала суду виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 77/367, про її знаходження у стаціонарі профільного комунального лікувального медичного закладу в період з 06.01.2025 по 21.01.2025 року (а. с. 13), консультаційного висновку спеціаліста закладу охорони здоров`я про потребу терапії та приймання препаратів (а.с. 14), виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 3430/12602, про її знаходження у стаціонарі профільного комунального лікувального медичного закладу в період з 16.06.2025 по 01.07.2025 року (а. с. 79), копії чеків на придбання медичних препаратів (а.с. 76-78, 80). Пояснила, що вона була евакуйована разом зі своєю матір`ю з м. Суджа, доглядає матір, яка не отримує жодної пенсії на даний час, у зв`язку із чим фактично всі наявні заощадження була змушена витратити на проживання та лікування, на даний час їх не лишилось, та тому була змушена звернутись із даним позовом. На підтвердження вказаних обставин додала також довідку про спільне проживання із нею матері - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15).

Заслухавши позицію сторін, суд зважає на наступне. Представник відповідача не визнав позовних вимог ОСОБА_1 та просив суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на норми чинного законодавства, зокрема ч. 4 ст. 75 СК України, відповідно до яких особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, лише у випадку, якщо її пенсія, заробітна плата, доходи від використання майна чи інші види доходу не забезпечують прожиткового мінімуму, встановленого законом. Окрім того послався на практику Верховного Суду, викладену у постановах Верховного суду № 301/160/17 від 10 жовтня 2018 року, №185/9548/16-ц від 04 липня 2018 року, № 463/2634/16-ц від 24 квітня 2019 року, №640/919/17 від 21 червня 2018 року, № 759/1315/17 від 16 квітня 2018 року, що спирається на зазначені норми ст. 75 СК України. Таким чином, представник відповідача наполягає, що оскільки позивач отримує пенсію в розмірі 5784,00 гривень, що перевищує прожитковий мінімум, отже вона не має потреби в утриманні з боку відповідача.

Суд звертає увагу, що згідно Рішення Конституційного Суду № 1-р/2024 від 29.10.2024, частину четверту статті 75 СК України, на яку посилається представник відповідача, визнано такою, що не відповідає Конституції України (неконституційною).

Ухвалюючи відповідне рішення, Конституційний Суд України зазначив, що прожитковий мінімум у контексті частини четвертої статті 75 Кодексу визначено у спосіб, що не враховує повною мірою і не може враховувати потреби непрацездатних осіб, а тому й не може бути універсальним для визначення рівня витрат на підтримання життєзабезпечення всіх без винятку людей. Зокрема, нужденність одного з подружжя, який є непрацездатним, повинна встановлюватися з урахуванням співвідношення між його заробітною платою, пенсією, іншими доходами та тими потребами, які є важливими для його нормального життєзабезпечення. Частина четверта статті 75 Кодексу викладена у такий спосіб, що не допускає можливості віднести категорію «нужденність» до оціночних понять, а тому позбавляє суд змоги тлумачити зміст цієї категорії та ухвалювати рішення на власне переконання з урахуванням усіх обставин справи, які мають істотне значення.

Прожитковий мінімум не відображає фактичного стану потреби особи у матеріальній допомозі, а навпаки, як убачається зі змісту частини четвертої статті 75 Кодексу, обмежує право одного з подружжя на утримання (аліменти). Крім того, оскільки особа пенсійного віку або особа з інвалідністю I, II чи III групи має пенсію чи соціальні виплати у розмірі, що можуть перевищити прожитковий мінімум, установлений законом, частина четверта статті 75 Кодексу не може бути застосована, а право на утримання не може бути реалізоване.

Конституційний Суд України зазначає, що потребу в матеріальній допомозі за наявності спору слід визначати в судовому порядку у кожному конкретному випадку у спосіб зіставлення доходів і витрат позивача та відповідача, а також перебування в особи (відповідача) на утриманні інших осіб (батьків, дітей від інших шлюбів тощо), що дасть можливість повною мірою визначити матеріальну потребу одного з подружжя і можливості іншого з подружжя в наданні утримання (аліментів) та забезпечить тому з подружжя, хто є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, можливість її отримати, а призначення особі відповідної пенсії або іншої соціальної виплати не може залежати від виплат, які здійснює один із подружжя на утримання іншого з подружжя. Призначення державою соціальних виплат не може впливати на призначення аліментів на утримання одного з подружжя або ж виключати можливість такого призначення.

Протилежне унеможливлює врахування судом усіх особливостей конкретної життєвої ситуації.

Також Конституційний Суд України у Рішенні від 22 березня 2023 року № 3-р(II)/2023, аналізуючи приписи частини третьої статті 46 Конституції України у зв`язку з приписами її статей 1, 3, 8, 21, 28, 46, 48, зазначив, що законодавець має визначати юридичне регулювання так, щоб пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, забезпечували рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, установленого законом (підпункт 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Тобто розмір прожиткового мінімуму, як гарантія та соціальний стандарт вказує лише на мінімально необхідний рівень потреб, та не може перетворюватись на критерій максимально достатньої межі засобів для існування конкретної людини.

Згідно ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

В результаті суд вважає, що заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог на підставі того, що позивач отримує пенсію, розмір якої перевищує розмір прожиткового мінімуму - не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно ч.1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на наведене, а також враховуючи наявність у позивача іншої дитини - сина ОСОБА_3 , який згідно ст. 202 СК України також зобов`язаний утримувати матір, яка є непрацездатною і потребує матеріальної допомоги, враховуючи рівень доведених позивачкою потреб у матеріальній допомозі, зокрема на лікування, враховуючи матеріальний та сімейний стан сторін, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме: стягувати з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 07 лютого 2025 року (дати подання позову) - довічно.

Розподіляючи судові витрати, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись статтями 1, 202, 204, 205 Сімейного Кодексу України, статтями 4, 12, 13, 19, 23, 27, 48, 76, 78, 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 (однієї шостої) частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 07 лютого 2025 року і довічно, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.07.2025 року.

Суддя