К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 серпня 2025 року місто Київ

справа № 761/628/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/12973/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Невідомої Т.О., Нежури ВА.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Пономаренко Н.В. від 20 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, посилаючись на те, що з 27 серпня 2004 року до 5 червня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилося п`ятеро дітей, зокрема донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 2 833 грн, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Донька ОСОБА_4 після досягнення повноліття продовжує навчання, здобуває фахову передвищу освіту, зарахована студенткою денної форми навчання в закладі фахової

передвищої освіти "Київський фаховий коледж ім. П.І. Гаврося"; термін навчання з 1 вересня 2024 року до 30 червня 2027 року. У зв`язку з продовженням навчання донька ОСОБА_4 , яка проживає разом з позивачкою, потребує матеріальної допомоги, якої відповідач у добровільному порядку не надає.

Посилаючись на те, що відповідач є особою працездатного віку та повинен брати участь в утриманні доньки, яка продовжує навчання, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 2 833 грн, щомісячно, починаючи з 3 грудня 2024 року і до досягнення нею 23-х років або припинення навчання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтоване тим, що позивач не довела обставин, які б свідчили про наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. Крім того, позивач не надала доказів отримання відповідачем доходів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги судові рішення, які містяться в матеріалах справи, а саме постанови Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року в справі № 761/14587/23 та від 12 серпня 2024 року в справі № 761/45528/23, в яких апеляційний суд, задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей та про стягнення аліментів на утримання іншої повнолітньої доньки, ґрунтовно проаналізував обставини того, що ОСОБА_2 є працездатною особою та має обов`язок надавати матеріальну допомогу своїм дітям, незважаючи на встановлення йому третьої групи інвалідності та відсутність в нього офіційного доходу.

Також зазначає, що наявність у відповідача третьої групи інвалідності не позбавляє його обов'язку сплачувати аліменти на дитину, яка продовжує навчання. До вересня 2022 року відповідач офіційно працював, наразі інформація про його працевлаштування або отримання іншого доходу відсутня, надавати матеріальну допомогу в змозі, він має у власності 1/7 частку квартири, в якій вони мешкають з дітьми.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує про безпідставність її доводів, а тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заначає, що за приписами сімейного законодавства умовою надання матеріальної допомоги повнолітній дитині, яка продовжує навчання, є наявність у батьків можливості надавати таку допомогу, тоді як в нього така можливість відсутня. Він є інвалідом третьої групи довічно, перебуває під

постійним наглядом невролога, психіатра та через свій стан здоров'я не може влаштуватися на роботу. Єдиний його дохід це пенсія по інвалідності, розмір якої менший за фактичний прожитковий мінімум.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 27 серпня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. У даному шлюбі у них народилося п`ятеро дітей, зокрема і донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 5 липня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання п`ятьох дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у розмірі 2 833 грн на кожного з дітей, щомісячно, з індексацією стягуваних сум відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 квітня 2023 року та до досягнення кожним з дітей повноліття.

Згідно копії студентського квитка серія НОМЕР_1 та копії довідки № 204 від 3 грудня 2024 року, ОСОБА_3 навчається на першому курсі ЗФПО "Київський фаховий коледж ім. П.І. Гаврося" за спеціальністю "Медсестринство" освітньо-професійною програмою "Лікувальна справа", денної форми навчання з терміном навчання з 1 вересня 2024 року по 30 червня 2027 року.

ОСОБА_3 офіційно не працевлаштований.

Згідно копії пенсійного посвідчення серія НОМЕР_2 , ОСОБА_2 є пенсіонером по інвалідності 3 групи (довічно).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 вересня 2013 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати

їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі № 225/1447/16-ц та від 17 квітня 2019 року в справі № 644/3610/16-ц.

Сімейний кодекс України виходить із принципів рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх син (дочка). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Разом з тим, судом при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження (постанова Верховного Суду від 17 червня 2020 року в справі № 761/10510/17).

Отже, з системного аналізу вказаних норм слідує, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню обставини, зокрема, потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

За змістом частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи

неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд першої інстанції, установивши, що позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, у відповідності до вимог статті 12, 76, 77, 81 ЦПК України не надала суду жодних доказів наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, суд обґрунтовано вказав у рішенні, що в матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачем доходів. Також, у відповідності до вимог частини 4 статті 83 ЦПК України, ОСОБА_1 в позовній заяві не зазначала, що вона не може подати докази про доходи відповідача та причини такої неможливості подання доказів.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 при поданні позовної заяви не подавала до суду клопотання про витребування доказів у порядку, визначеному статтею 84 ЦПК України.

Крім цього, суд першої інстанції надав правову оцінку доводам позивача про те, що донька ОСОБА_4 навчається на денній формі навчання, та правомірно зазначив, що даного факту недостатньо для задоволення позову, оскільки не доведено існування всіх інших юридичних фактів, які у своїй сукупності дають підстави покласти на відповідача обов'язок утримувати повнолітню дочку, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття, а саме доказів, які б свідчили про наявність потреби в матеріальній допомозі саме у зв'язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо), як і не надано доказів фінансової можливості відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання.

Також суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що надання доказів, які у своїй сукупності дають підстави для задоволення позову про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є процесуальним обов'язком саме позивача, що регламентовано статтями 12, 81 ЦПК України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав суду доказів неможливості надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці ОСОБА_4 , яка продовжує навчання.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є працездатною особою та має обов`язок надавати матеріальну допомогу своїм дітям, незважаючи на відсутність офіційного доходу та встановлення йому третьої групи інвалідності, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність доказів наявності у відповідача саме можливості надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці ОСОБА_4 , яка продовжує навчання.

До того ж, посилання скаржника на обов`язок відповідача надавати матеріальну допомогу не заслуговують на увагу судової колегії і з огляду на те, що такий обов`язок батьків має місце під час вирішення спору про призначення аліментів на дітей до досягнення ними повноліття. Натомість, у спорі про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, згідно вимог статті 199 СК України, такий обов`язок пов'язується саме з можливістю платника аліментів надавати відповідне матеріальне утримання.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на судові рішення апеляційного суду в інших спорах між сторонами, а саме про стягнення з відповідача аліментів на всіх дітей до досягнення ними повноліття та про стягнення на іншу повнолітню доньку, яка продовжує навчання, в яких на думку скаржника суди ґрунтовно проаналізували обставини того, що ОСОБА_2 є працездатною особою та має обов`язок надавати матеріальну допомогу своїм дітям, незважаючи на встановлення йому третьої групи інвалідності та відсутність в нього офіційного доходу, колегія суддів зазначає наступне.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи

додержано стороною вимог закону тощо. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 907/29/19.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 2 листопада 2021 року в справі № 917/1338/18 та від 3 липня 2018 в справі № 917/1345/17.

Колегія суддів, проаналізувавши судові рішення у справах № 761/14587/23 та № 761/45528/23, на які посилається скаржник, встановила, що висновки судів про можливість ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання дітей, незважаючи на відсутність в нього офіційного доходу, є правовою оцінкою судом обставин справи, доводів та заперечень сторін, яка не має преюдиційного значення. Відповідно до частини 7 статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують можливість відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду першої інстанції не спростовують.

Водночас, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ? від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: