ПОСТАНОВА

Іменем України

23 липня 2025 року м. Кропивницький

справа № 383/401/24

провадження № 22-ц/4809/966/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Дуковського О. Л., Карпенка О. Л.,

секретар судового засідання Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач 1 ОСОБА_2 ,

відповідач 2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 березня 2025 року у складі головуючого судді Адаменко І. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у два календарних місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка заповіла позивачу, належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 8,23 га, за № НОМЕР_1 , розташовану на території Витязівської сільської ради Бобринецького (Кропивницького) району Кіровоградської області, що підтверджується заповітом від 22 квітня 2011 року зареєстрованим в реєстрі за №1136, посвідченим приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н. М.

На час смерті ОСОБА_4 належна їй вказана земельна ділянка перебувала в оренді ПСП "Шевченка", керівником якого є ОСОБА_1 .

29 лютого 2024 року в приміщенні ПСП «Шевченка» бухгалтер вказаного підприємства, ОСОБА_5 , повідомила позивачу, що дізналась про смерть орендодавця ОСОБА_4 та повідомила, що остання за життя склала заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку ОСОБА_1 . Крім того, бухгалтер повідомила, що заповіт зберігався в бухгалтерії ПСП «Шевченка» разом з договором оренди земельної ділянки.

ОСОБА_1 вказує, що йому не було відомо про наявність заповіту та про смерть заповідачки, оскільки він не є її родичем.

Після того, як позивач дізнався про наявність заповіту, складеного на його ім`я померлою ОСОБА_4 , він звернувся до приватного нотаріуса Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякової Н. В. із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус усно роз`яснила позивачеві, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже заведена приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченком Г. М., і для вирішення питання щодо спадкування майна йому необхідно звернутися саме до нотаріуса у якого заведена спадкова справа.

Позивач подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченка Г. М., який 07 березня 2024 року виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 шестимісячного строку для звернення із заявою про прийняття спадщини.

04 серпня 2023 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченком Г. М. заведено спадкову справу №31/2023 щодо майна померлої ОСОБА_4 , проте нотаріус не вчинив вчасно дії для повідомлення про відкриття спадщини чи виклику спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Позивач стверджує, що його необізнаність як спадкоємця за заповітом про наявність заповіту, складеного померлою ОСОБА_4 на його ім`я, є поважною причиною пропуску ним шестимісячного строку для прийняття спадщини, а тому звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю в два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , який визначено рахувати з дня набрання законної сили рішенням суду.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в рівних частинах по 605,60 грн з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач довів належними та достатніми доказами, що у нього були об`єктивні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки він не був обізнаний про складання заповіту на його користь, не є родичем спадкодавця, тобто не є спадкоємцем І-ІІ черги.

Також суд урахував, що нотаріус не повідомив позивача ОСОБА_1 про наявність заповіту, складеного на його ім`я, зокрема шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Суд вважав достовірними пояснення позивача про те, що про наявність заповіту, складеного на його ім`я померлою ОСОБА_4 , він дізнався лише в лютому 2024 року від бухгалтера ПСП «Шевченка» Дробот Т. О.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пономарьов Олег Валентинович, подали до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставлять питання про скасування рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 березня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування зазначив, що заповіт, посвідчений 22 квітня 2011 року приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н. М., весь час перебував в бухгалтерії ПСП "Шевченка", про що не могло бути невідомо керівнику підприємства, тобто позивачу.

Представник вказав, що померла ОСОБА_4 була орендодавцем ПСП «Шевченка», а тому керівник та бухгалтер повинні були дізнатись про її смерть, як мінімум, у грудні 2023 року, при виплаті орендної плати за належну їй земельну ділянку. Відтак, на думку сторони відповідача, надані позивачем докази, не підтверджують поважних причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця, що унеможливили його звернення до нотаріуса у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Крім того, представник зазначив, що посилання позивача на недобросовісність поведінки нотаріуса щодо ненадання відомостей про відкриття спадщини є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 було достеменно було відомо про складення на його ім`я заповіту від імені ОСОБА_4 та про смерть останньої і відкриття спадщини щодо її майна.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Дмитрух Д. М. заперечив щодо доводів та вимог апеляційної скарги. Зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Вказав, що строк для прийняття спадщини за заповітом пропущено позивачем у зв`язку з відсутністю відомостей про існування заповіту, що свідчить про поважність причин пропуску такого строку.

Крім того, відсутні дані, що нотаріус намагався дізнатися адресу місця проживання спадоємця за заповітом ОСОБА_1 з використанням даних Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.49-53 том 2).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №76, виданим повторно 26 березня 2024 року Новоукраїнським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.9 том 1).

Згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР №002822, виданого 29 березня 2002 року на підставі розпорядження Бобринецької районної державної адміністрації Кіровоградської області від 28 березня 2002 року №131-р, ОСОБА_4 була власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий №:02:000:0457, що розташована на території Витязівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської (нині Кетрисанівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області) (а.с.11 том 1).

Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н. М. від 22 квітня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1136, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення за №457, що знаходиться на території Витязівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, площею 8,23 га, кадастровий номер №:02:000:0457 та належить їй на підставі Державного акта ІІІ-КР №002822 (а.с.10 том 1).

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №77064662 від 22 травня 2024 року вказаний заповіт є чинним (а.с.159-160).

29 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякової Н. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12 том 1).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 березня 2024 року, приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченком Г. М. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що він не звернувся із заявою про прийняття спадщини до спливу шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України (а.с.13 том 1).

З копії спадкової справи №31/2023, яка заведена 04 серпня 2023 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , установлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.70-156 том 1).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 09 лютого 2024 року, виданого приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченком Г. М., зареєстрованого в реєстрі за №178, та №232 від 21 лютого 2024 року, спадкоємцями майна померлої ОСОБА_4 є її сини ОСОБА_2 , на частку спадкового майна, та ОСОБА_3 , на частку спадкового майна. Спадщина складається із земельної ділянки площею 8,228 га, кадастровий номер №:02:000:0457 (а.с.134, 144 том 1).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №77046447 від 22 травня 2024 року, вказані свідоцтва про право на спадщину на час розгляду справи є чинними (а.с.157-158 том 1).

В судовому засіданні в суді першої інстанції допитано свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що ОСОБА_1 є керівником ПСП «Шевченка»., де вона працює з 18 жовтня 2015 року бухгалтером. В лютому 2024 року вона виявила в особовій справі орендодавця ОСОБА_4 заповіт останньої на земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , і відразу ж цього дня повідомила про це свого керівника ОСОБА_1 , який не знав про наявність заповіту та про смерть ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який є у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 494/498/16-ц зроблено висновок, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд зобов`язаний дослідити поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 332/1434/15-ц зазначено, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

У цій справі, позивач звернувся до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обгрунтування зазначав про те, що йому не було відомо про факт існування заповіту, складеного на його ім`я померлою ОСОБА_4 , а про його наявність він дізнався лише 29 лютого 2024 року, коли його про це повідомила бухгалтер підприємства ПСП «Шевченка». Позивач також вказував про те, що як тільки він дізнався про наявність складеного на його ім`я заповіту, він негайно звернувся до нотаріуса де дізнався, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 заведена у приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченком Г. М на підставі заяв про прийняття спадщини від синів померлої. Позивач вважав, що відсутність відомостей про заповіт, складений на його ім`я померлою ОСОБА_4 є достатніми, обгрунтованими та поважними причинами пропуску ним строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що у позивача були об`єктивні перешкоди для подання у передбачений законом строк заяви про прийняття спадщини, оскільки він не був обізнаний про складання заповіту на його користь, не є родичем спадкодавця, тобто не є спадкоємцем І-ІІ черги, тому не мав змоги вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 з поважних причин.

В апеляційній скарзі представник відповідачів зазначав про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність інформації про наявність заповіту складеного на його ім`я.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами сторони відповідачів з огляду на таке.

Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н. М. від 22 квітня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1136, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення за №457, що знаходиться на території Витязівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, площею 8,23 га, кадастровий номер №:02:000:0457 та належить їй на підставі Державного акта ІІІ-КР №002822 (а.с.10 том 1).

Вказаним заповітом, ОСОБА_4 виразила свою волю та зробила розпорядження щодо належного їй майна у вигляді земельної ділянки сільськогосподарського призначення за №457, що розташована на території Витязівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, площею 8,23 га, кадастровий номер №:02:000:0457, на випадок своєї смерті.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №76, виданим повторно 26 березня 2024 року Новоукраїнським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.9 том 1).

Спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому строк для прийняття спадщини після смерті останньої закінчився 13 березня 2023 року.

29 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякової Н. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12 том 1).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 березня 2024 року, приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченком Г. М. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що він не звернувся із заявою про прийняття спадщини до спливу шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України (а.с.13 том 1).

Разом з тим, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилався, на те, що він був не обізнаний про наявність заповіту спадкодавця, складеного на його користь, оскільки не є родичем спадкодавця, а про наявність заповіту йому стало відомо від свідка ОСОБА_5 лише у лютому 2024 році.

Крім того, позивач вказував про те, що нотаріус не повідомив його у визначеному законом порядку про наявність складеного на його ім`я заповіту.

Суд першої інстанції дав належну оцінку цим доводам позивача.

Так, нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі (ст. 63 Закону України «Про нотаріат»).

Згідно з пунктами 2.2, 2.3 та 3.2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Вказані норми законодавства направлені на недопущення порушення прав спадкоємців, які закликаються до спадкування за заповітом або за законом та покладають на нотаріуса додаткові обов`язки щодо їх повідомлення про відкриття спадщини і роз`яснення їхніх прав.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі №703/4978/19 (провадження №61-13783св21).

Згідно матеріалів спадкової справи №31/2023, заведеної 04 серпня 2023 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченком Г.М. щодо майна померлої ОСОБА_4 , установлено, що при заведенні спадкової справи нотаріус дослідив дані Спадкового реєстру та виявив наявність зареєстрованого у ньому заповіту ОСОБА_4 від 22 квітня 2011 року (а.с.74-76 том 1).

Зі змісту заповіту ОСОБА_4 , нотаріусу стало відомо про те, що він складений на користь ОСОБА_1 - позивача у справі.

Проте, у матеріалах спадкової справи відсутні відомості про те, що нотаріус вчинив вчасно дії для повідомлення про відкриття спадщини чи виклику спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 , у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру. Однак дані про те, що нотаріус намагався дізнатися адресу місця проживання спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 з використанням даних Єдиного державного демографічного реєстру відсутні, хоча нотаріус мав таку можливість і за таких обставин зобов`язаний був це зробити.

Нотаріус, якому відома особа спадкоємця, та який має реальну змогу встановити його місце проживання або роботи зобов`язаний повідомити спадкоємця про відкриття спадщини особисто або листом, тобто в порядку визначеному ч. 1 ст. 63 Закону України «Про нотаріат».

Виклик спадкоємця через опублікування оголошення чи повідомлення у пресі (ч. 2 ст. 63 Закону України «Про нотаріат») здійснюється при відсутності у нотаріуса інформації про особи спадкоємців, місця її проживання або роботи та за умови, що у нотаріуса відсутній доступ до такої інформації.

Опублікування нотаріусом оголошення у пресі про відкриття спадщини без зазначення особи спадкоємця за заповітом (особливо коли такий спадкоємець не обізнаний про існування заповіту) не може вважатися належним повідомленням або викликом спадкоємця до нотаріуса так, як жодним чином не дає можливості спадкоємцю, який не знає про заповіт, зрозуміти про виникнення у нього права на спадщину та можливість його реалізувати.

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховним Судом України від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17.

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №405/7058/19, від 25 березня 2020 року у справі №642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі №761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі №315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14- 50цс24, вказала про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс 17, та виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування: незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини, тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Ураховуючи те, що позивач не є спадкоємцем за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом померлої ОСОБА_4 , і те, що про наявність заповіту, складеного на його користь, він дізнався від ОСОБА_5 у лютому 2024 року, після спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тому є підстави вважати, що позивач з поважних причин пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Твердження відповідачів про те, що позивачу було достеменно відомо про наявність складеного на його ім`я заповіту спадкодавицею ОСОБА_4 , а також те, що ОСОБА_1 був обізнаний про смерть спадкодавиці не підтверджені жодними доказами, а є лише припущеннями, які не спростовують висновків суду.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що зазначені позивачем обставини та причини пропуску ним строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 є поважними, доведені належними та допустимими доказами, вказують на об`єктивні перешкоди для подання заяви про прийняття ним спадщини за заповітом у встановлений законом строк.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Наявність зазначених позивачем обставин неможливості своєчасно реалізувати право на прийняття спадщини, свідчать про об`єктивні, поважні причини, пов`язані з істотними труднощами на вчинення дій щодо вчасного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пономарьов Олег Валентинович, залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 01.08.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Дуковський

О. Л. Карпенко