РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/2669/24

Провадження № 22-ц/4815/884/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Боймиструк С.В.,

судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частки (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - щомісяця, починаючи з дня звернення із позовом до суду та до повноліття дітей.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано, що сторони по справі перебували у шлюбі з 2007 року. сімейне життя у них не склалося і згідно рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20.06.2023 року шлюб між ними було розірвано. Двоє їхніх дітей проживають з ним і перебувають повністю на його утриманні. Мати дітей , ще під час шлюбу стала проживати з іншим чоловіком, матеріальної допомоги необхідної для утримання та виховання їхніх дітей не надає. Добровільно домовитися з відповідачкою про сплату аліментів не вдається. Відповідачка працює, інших аліментних зобов`язань не має, тому в змозі сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову до суду, а саме з 30 червня 2024 року і досягнення дітьми повноліття.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню через неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального .

Апелянт зазначає, що суд не врахував доказів проживання відповідачки з дітьми та здійснення нею їх утримання.

Вважає, що пояснення ОСОБА_5 , яка є бабусею дітей, не могли враховуватись судом, оскільки вона не є учасником справи, не надавала письмових пояснень безпосередньо до суду, а лише зверталась з заявою до Органу опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області.

Стверджує, що у справі №572/336/24 рішенням Сарненського районного суду від 06 грудня 2024 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визначення місця проживання дітей разом з ним.

Вказує, що суд помилково взяв до уваги доводи позивача про утримання ним дітей, оскільки грошові перекази на банківські картки дітей використовувались ним для власних потреб.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 14 липня 2025 року до Рівненського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без виклику учасників справи, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , а розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 15.09.2007 р. перебували у шлюбі, який було розірвано 20.06.2023 року рішенням Сарненського районного суду Рівненської області у справі № 572/2057/23, яке набрало законної сили 20.07.2023 р.

Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6,7).

Витягом з реєстру територіальної громади №2024/005817599, сформованому на підставі заяви ОСОБА_2 стверджується, що з 11.06.2011 року його місцем проживання є АДРЕСА_1 .

Витягом з реєстру територіально громади №2023/010089436, сформованому на підставі заяви ОСОБА_3 , стверджується, що з 10.06.2011 року її місцем проживання є АДРЕСА_1 .

Витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2019 від 20.05.2024 р. стверджується, що в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 7,8,9).

Згідно відповіді №655769 від 21.06.2024 р. ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с. 14).

За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом (статті 183 СК України).

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Поданими позивачем до суду та дослідженими доказами такими як: фіскальні чеки про оплату продуктів харчування, одягу для дітей, канцтоварів (а.с. 41-48), відомості щодо відкритих на ім`я дітей банківських рахунків з банківськими виписками (а.с. 49-63), підтверджується, що позивач утримує спільних з відповідачкою дітей.

Поданими відповідачкою до суду та дослідженими доказами такими як: договір сервісного (технічного) обслуговування побутового споживача № 62IN330-19852-23 від 11.10.2023; квитанції про оплату ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг за період з 20.01.2020 року; квитанції про оплату за табір «Перлина», за воду в Сарненський районний ліцей "Лідер", придбання промислових та продуктових товарів, також підтверджується, що відповідач утримує спільних з позивачем дітей, зокрема забезпечує побут (а.с. 103).

Як вбачається з встановлених вище обставин сторони спору та їх неповнолітні діти зареєстровані за однією адресою в АДРЕСА_1 .

Крім того Актом №348 обстеження матеріально-побутових умов, складеного виконавчим комітетом Сарненської міської ради 01 липня 2024 року, підтверджується факт спільного проживання ОСОБА_1 , доньки ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі.

Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

З огляду на істотність, враховуючи важливість захисту інтересів дітей, рівність прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, ефективність правосуддя колегія суддів вважає за необхідне врахувати ту обставину, що під час вирішення вказаного спору паралельно розглядались справи: №572/1763/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей; №572/336/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Відповідно до частини другої та третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Як встановлено судом у справі №572/336/24 жодна із сторін не має будь-якої переваги у вирішенні питання проживання дитини з одним із батьків.

Дочка сторін по справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 висловила бажання проживати із обома батьками, оскільки тато в силу свого працевлаштування змушений бути відсутнім дома протягом певного періоду часу, під час чого дитина хоче проживати із мамою.

Дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 висловила бажання визначити місце проживання із батьком.

Із повідомлення, яке надійшло до суду від третьої особи Органу опіки та піклування Сарненської міської ради, вбачається, що ОСОБА_2 звертався до вказаного органу з приводу визначення місця проживання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке розглядалось протягом травня-липня 2024 року.

Органом опіки та піклування в ході розгляду звернення позивача не було встановлено виняткових обставин, за яких дітей можна було б розлучати із матір`ю, а тому, з урахуванням прихильності малолітньої дитини ОСОБА_4 до матері, було вирішено відхилити клопотання ОСОБА_2 ..

Щодо неповнолітньої ОСОБА_3 суд вказав, що на час звернення позивача із даним позовом до суду досягла 14-річного віку, через що визначає самостійно місце свого проживання з одним із батьків, а тому це питання не може бути вирішено судом.

Як вбачається з вищенаведеного, оскільки неповнолітня ОСОБА_3 виявила бажання проживати з батьком, а малолітня ОСОБА_4 виявила прихильність до матері, що констатував Орган опіки та піклування, тому колегія суддів вважає, що вимоги сторін один до одного не можуть бути взаємозаліковими, оскільки стосуються прав дитини на утримання, тому позивач має право на стягнення з відповідачки 1/6 частки всіх її доходів на утримання доньки ОСОБА_3 .

Враховуючи наявні в матеріалах докази виконання сторонами батьківських обов`язків та спільного проживання, колегія суддів дійшла висновків про неповне встановлення судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на дитину, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову до суду, а саме з 30 червня 2024 року і досягнення дитиною повноліття.

В решті вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Боймиструк С.В.

Судді: Хилевич С.В.

Шимків С.С.