Справа № 727/88/25
Провадження № 2/727/510/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

16 липня 2025 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівців в складі:

головуючої судді М.Є.Бойко,

за участю:

секретаря судового засідання В.В.Васківчук,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , який діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 як його законний представник, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6 як його законний представник, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення з житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи такі вимоги наступними обставинами.

Акціонерним товариством «Альфа Банк», перейменованим в подальшому на Акціонерне товариство «Сенс Банк», було набуто право власності на предмет іпотеки: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 262,90 кв.м., житловою площею 81,50 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер .16.001.0024, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2021 році до Шевченківського районного суду м. Чернівці АТ «Альфа-Банк» було подано позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про виселення останніх з вищезазначеного будинку та звільнення приміщення від їх особистих речей (справа № 727/6382/21).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 березня 2022 року, в задоволенні вищевказаного позову відмовлено з тих підстав, що банк не зазначив іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням.

Проте, позивач вважає, що на даний час існують інші підстави для звернення до суду з позовом до відповідачів про виселення, а саме: порушення останніми положень статті 9 Закону України «Про іпотеку» та умов кредитних та іпотечних договорів, оскільки на час їх укладення відповідачі проживали за адресою, відмінною від адреси знаходження предмета іпотеки, а саме: АДРЕСА_2 , а в зазначеному у позові житловому приміщенні були зареєстровані після укладення іпотечних договорів.

Позичальники (іпотекодавці) не зверталися до банку з повідомленнями про зміну ними місця проживання, жодних документів про такі обставини до банку відповідачі не надавали, а про них позивач дізнався лише з інформації, викладеної у довідці КЖРЕП 5 від 04.03.2021 року, що свідчить про зумисне зловживання відповідачами своїми правами на шкоду кредитору в порушення положень статті 13 ЦК України, статті 9 Закону України «Про іпотеку» та умов укладених договорів.

Такі обставини мають істотне значення у даній справі, оскільки свідчать про порушення прав кредитора та відсутність у випадку задоволення позову порушення прав відповідачів (в тому числі і житлових прав третіх осіб), оскільки у них наявне інше житлове майно, яким вони користувались до часу зміни місця реєстрації.

Неповнолітні відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , не мають майнових прав на нерухоме майно, що перебуває у власності позивача, їх права у випадку задоволення позову не порушуються, оскільки, оскільки іпотечні договори були укладені до дати їх народження.

Відповідно до умов цих договорів іпотекодавці гарантували, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку (п.1.5-1.6 Іпотечних договорів), а тому АТ «Сенс Банк» вправі звертатись до суду з позовом про виселення відповідачів з метою захисту своїх прав.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, їм було надіслано вимогу про добровільне виселення, але, не зважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, відповідачі продовжують користуватися ним та відмовляються добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном.

Враховуючи те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення, негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Ухвалою судді від 20.01.2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

04.03.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 - адвоката Карпюк Ю.М. на позов, в якому вона просить відмовити у задоволенні вимог АТ «Сенс Банку», оскільки вважає, що з 23.02.2021 року у зв`язку із набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 іпотека на це нерухоме майно припинилася на підставі ст.17 Закону України ЗУ «Про іпотеку».

Крім того, адвокат у відзиві на позов зазначила, що спір з приводу виселення відповідачів вже був предметом розгляду Шевченківского районного суду, м. Чернівці (справа № 727/6382/21), і судом було встановлено, що будинок, який переданий в іпотеку і з якого просить виселити позивач відповідачів, придбаний не за рахунок кредитних коштів, проте, позивач - АТ «Альфа-Банк» , заявивши вимогу про виселення відповідачів із предмета іпотеки, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР повинно надаватися відповідачам одночасно з їх виселенням, що і стало підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також, представник ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним житлом і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом, а позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Як зазначено в рішенні суду, ухваленому за наслідками розгляду справи № 727/6382/21, згідно із висновком Органу опіки і піклування Чернівецької міської ради виселення неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_6 є недоцільним.

Крім того, адвокат у відзиві на позов зазначила, що посилання позивача на те, що у відповідачів наявне інше житлове майно, яким вони користувалися до часу зміни місця реєстрації, не підтверджені жодним доказом.

Підготовче судове засідання закрито ухвалою суду від 14.04.2025 року.

У судове засідання сторони не з`явилися; в матеріалах справи наявні письмові заяви, в яких їх представники просять розглянути справу у відсутність представника позивача, відповідачів та їх представників.

За таких обставин суд вважає можливим, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, судове засідання проводити без їх участі, в зв`язку із чим його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних, встановлених судом фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Так, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 24.05.2006 року, між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 202 із наступними змінами, за умовами якого остання отримала в кредит 60 040,00 євро, строком до травня 2016 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 24.05.2006 року було укладено Іпотечний договір № 202 ( з подальшими змінами).

08.02.2007 року, між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 28 із наступними змінами та доповненнями, за умовами якого останній отримав в кредит в розмірі 43 000,00 євро, строком до лютого 2022 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 08.02.2007 року було укладено Іпотечний договір № 28 (з подальшими змінами).

Згідно вищезазначених договорів Іпотекодавцями в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами було передано в іпотеку житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, який складається з: житлового будинку літ. «А» цегла, загальною площею 262,90 кв. м., житловою площею 81,50 кв. м., криниці №1, бет. кільця, вигрібної ями №1, бетон, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.01.2007 року, а також - земельну ділянку площею 0,066 га, кадастровий номер .16.001.0024 , цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 лютого 2024 року № 364144987 зареєстровано право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер :16:001:0024, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року правонаступником усього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є Акціонерне Товариство «Альфа-Банк».

12.08.2022 року рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа- Банк» змінено найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК».

Таким чином, на даний час власником будинку за адресою:

АДРЕСА_1 є АТ «Сенс Банк».

Згідно довідки КЖРЕП 5 від 04.03.2021 року, в будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є АТ «Сенс Банк», зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» 12 березня 2021 року за вих. № 357 направлялася вимога відповідачам про добровільне виселення.

Відповідачі вимогу щодо добровільного виселення зі спірного житла не виконали.

Оскільки в ході розгляду справи суду не надано доказів того, що основне зобов`язання іпотекодавцями виконано та припинилося, доводи адвоката відповідачів про припинення іпотеки не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, з відповідними позовними вимогами до суду вони не зверталися.

Посилання відповідачів на наявність справи, за результатом розгляду якої суди прийшли до висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення є незаконним, суд відхиляє з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».

У позові, який є предметом розгляду у даній справі, позивач, зокрема, просить суд виселити відповідачів з житлового будинку, посилаючись на порушення останніми положень статті 9 Закону України «Про іпотеку» та умов кредитного та іпотечного договорів. Натомість у справі № 727/6382/21 предметом спору було виселення відповідачів з житлового будинку внаслідок набуття банком права власності на квартиру в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. На обставини неправомірної реєстрації місця проживання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , , ОСОБА_5 в спірному будинку після укладення договору іпотеки АТ «Сенс Банк» як на підставу позову в позовній заяві не посилалося.

Тобто, у даній справі підставою позову є не набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, а саме порушення відповідачами Закону та умов договорів при вселенні та реєстрації місця проживання в предметі іпотеки.

Крім того, Службу у справах дітей Чернівецької міської ради АТ «Сенс Банк» зазначено одним з відповідачів, тоді як у справі № 727/6382/21 вона приймала участь в якості третьої особи.

Отже, спірні правовідносини у даній справі та у справі № 727/6382/21 за підставами позову, фактичними обставинами справи, матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними, сторони також не є тотожними.

Разом з тим, слід зазначити наступне.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 25 листопада 2021 року в задоволенні позову акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення з будинку по АДРЕСА_1 та звільнення приміщення від особистих речей відмовлено, оскільки спірне майно придбане за особисті кошти позичальника, а не за кредитні, а відповідно відсутні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла

Як зазначено у вищевказаному рішенні, Банк, серед інших зазначених у позові підстав, посилався також на те, що неповнолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстровані в будинку АДРЕСА_3 , після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній цих неповнолітніх осіб.

З наведеного слідує, що такі обставини вже були предметом розгляду суду, що спростовує протилежні доводи АТ «Сенс - Банк».

Також, у цьому рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівців від 25 листопада 2021 по справі № 727/6382/21 встановлено наступне.

Предмет іпотеки придбано не за рахунок кредиту, тому виселення можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної нерухомості, яка належала на праві приватної спільної сумісної власності іпотекодавцям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зокрема про наявність відповідних речових прав останніх, які зареєстровані і проживають у цьому житловому приміщенні. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірного будинку обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаним будинком.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутому позивачем на підставі іпотечного договору будинку, обмежує право останнього на користування майном.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним житловим приміщенням і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання в ньому й право користування житлом.

Згідно із висновком Органу опіки і піклування Чернівецької міської ради виселення неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_6 є недоцільним.

Крім того, посилання позивача на те, що у відповідачів наявне інше житлове майно, яким вони користувалися до часу зміни місця реєстрації, не підтверджені жодним доказом.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 березня 2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 25 листопада 2021 року - без змін.

Ухвалою Верховного суду від 03 травня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Альфа- Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 березня 2022 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).

Відповідно до частини 1, частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначено, що відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу».

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 753/12729/15-ц (провадження N 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону N 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

З огляду на наведене, колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Тобто вселення у житлове приміщення повинно відбуватися відповідно до вимог договору іпотеки та Закону № 898-IV. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки у житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Такі висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові

від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

У постанові від 27 вересня 2023 року (справа № 754/5676/22, провадження№ 61-10461св23 Верховний Суд підкреслив, що гарантії, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення, поширюються на осіб, які правомірно вселились у спірне житло після укладення договору іпотеки, тобто зі згоди іпотекодержателя.

На осіб, які неправомірно вселились у житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, та неправомірно зареєстрували своє місце проживання у такому житлі без згоди іпотекодержателя, не поширюються гарантії передбачені частиною другою статті 109 ЖК України.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається з копій паспортів, кредитних договорів та іпотечних договорів № 202 від 24.05.2006 року та № 28 від 08.02.2007 року, наявних в матеріалах справи , на момент їх укладення відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно п. 3.3.12 Кредитного договору № 202, позичальник зобов`язаний протягом двох робочих днів повідомляти Кредитора про зміну місця проживання, місця роботи, номерів телефонів, прізвища та імені, а також про факти розлучення, одруження, народження дітей, та інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов`язань за цим Договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують.

Аналогічні положення містяться в п. 3.3.12 Кредитного договору № 28.

Згідно п. 7.2 Кредитного договору № 202, усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином, у разі якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Аналогічні положення містяться в п. 7.2 Кредитного договору №28 та в п. 6.3 Іпотечного договору.

Згідно пунктів 2.1.4 - 2.1.5 Іпотечних договорів, Іпотекодавці зобов`язані без письмової згоди Іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього Договору, не відчужувати Предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, крім передачі Предмета іпотеки в наступну іпотеку Іпотекодержателю, лізинг, оренду, користування. Іпотекодавці зобов`язані не пізніше наступного дня після настання змін надавати Іпотекодержателю відомості про будь-які зміни, що відбулися чи відбуваються з Предметом іпотеки, в тому числі про зазіхання на нього з боку третіх осіб.

Згідно пунктів 2.4.1 - 2.4.2 Іпотечних договорів Іпотекодержатель має право вимагати від будь - яких третіх осіб припинення зазіхань на Предмет іпотеки, а від Іпотекодавців вжиття заходів, необхідних для захисту Предмета іпотеки від зазіхань з боку третіх осіб.

Відповідно до умов договорів іпотеки, Іпотекодавці гарантували що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку (п. 1.5 - 1-6 Іпотечних договорів).

28 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/4727/16-ц, провадження № 61-25345св18 зробив правовий висновок про неможливість виселення з іпотечного житла за позовом неволодіючого власника, що придбав майно з такими ризиками в іпотекодержателя, оскільки повинен був бути обізнаний про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

Згідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні, довідки КЖРЕП 5 від 04.03.2021 року (а.с.а.с.38 зворот, 53) в будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 зареєстровані з 14.10.2008 року, ОСОБА_4 з 06.09.2016 року, ОСОБА_6 29.11.2016 року, по теперішній час.

Як убачається з іпотечного договору № 202 від 24.05.2006 року (а.с.15), будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер .16.001.0024 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 передали в іпотеку Акціонерно- комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 202 від24.05.2006 року. Ця земельна ділянка належить Іпотекодавцям на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 079926, виданого 02.09.2004 року, розташований на ній житловий будинок стане власністю Іпотекодавців у майбутньому після завершення будівництва та реєстрації права власності на нього у встановленому порядку. Документальним підтвердженням набуття Іпотекодавцями у майбутньому на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 є Договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 20.11.2002 року (п.1.1. статті 1 іпотечного договору № 202).

Відповідно до Іпотечного договору № 28 від 08.02.2007 року (а.с.50) будинок АДРЕСА_3 набуто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 31.01.2007 року, тобто до укладення кредитного та іпотечного договорів 08.02.2007 року.

Зазначена обставина свідчить, що право користування іпотекодавців виникло до моменту передачі майна в іпотеку.

Право неповнолітніх дітей на проживання в спірному будинку є похідним від правомірності набуття цього права їх батьками, а тому реєстрація ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в цьому житловому приміщенні, тобто за місцем проживання своїх батьків, після укладення іпотечних договорів узгоджується з вимогами статті 29 ЦК України.

До того ж такі доводи позивача вже були предметом дослідження суду у справі № 727/6382/21 із наданням їм відповідної правової оцінки.

Крім того, спірний житловий будинок набутий ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не за кредитні кошти АКБ "Укрсоцбанк", а за кошти з інших джерел до виникнення спірних правовідносин між сторонами.

При цьому банком не представлено доказів про наявність у відповідачів іншого житла, а можливості надати одночасно з виселенням інше постійне житло для них позивач не підтвердив.

Наведене означає неможливість виселення мешканців цього будинку без надання їм іншого житла.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту й забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15; від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15; від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15; від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 303/1590/15-ц.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18) та у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі справа № 359/10886/15-ц (провадження № 61-9180св19), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

Доводи АТ «Сенс Банк» про те, що укладаючи кредитні договори, іпотечні договори відповідачі вказували, що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначалося вище, в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідачів іншого житла, а позивач вказаного не спростував.

Отже, з огляду на вищевикладене, твердження позивача про те, що іпотекодавці неправомірно -, з порушенням вимог закону та укладених з ними договорів, після укладення іпотечних договорів вселилися та зареєструвались у спірному житловому будинку є необгрунтованими.

Також суд вважає необхідним зазначити, що Законом України № 2120-IX від 15 березня 2022 року розділ VI "Прикінцеві положення" Закону України "Про іпотеку" доповнено пунктом 5-2, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія, зокрема, статті 40 цього Закону.

За таких обставин в їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі залишення позову без задоволення не стягується з відповідачів на користь позивача.

На підставі вищенаведеного та, керуючись ст.ст.4,5,10, 12,13, 18, 81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , який діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 як його законний представник, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6 як його законний представник, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення з житлового будинку відмовити повністю. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду. Повний текст рішення складено 25.07.2025 року.

Суддя М.Є. Бойко