Номер провадження: 22-ц/813/2372/25
Справа № 946/7761/23
Головуючий у першій інстанції Бальжик О. І.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженої відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 вересня 2024 року,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію

в с т а н о в и в:

В жовтні 2023 року ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» звернулося до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію, в обґрунтування якого зазначило, що 11.11.2020 року ОСОБА_1 приєднався до умов публічного договору про постачання електричної енергії споживачу шляхом підписання та подання електропостачальнику заяви-приєднання до договору, за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок останнього, а споживач сплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричну енергію у розмірі, строки, порядку та на умовах передбачених Договором. У зв`язку з укладенням договору ТОВ «ООЕК» боржнику було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 у Ізмаїльському підрозділі ТОВ «ООЕК».

За особовим рахунком № НОМЕР_1 у березні-травні 2023 року ОСОБА_1 спожито 8887, 8254, 3686 кВт.год. відповідно.

На підставі отриманих даних ТОВ «ООЕК» виставлено боржнику рахунки № 22-1008Z від 04.04.2023 року, № 22-1008Z від 04.05.2023 року та № 22-1008Z від 07.06.2023 року на загальну суму 118051,88 грн із ПДВ.

Не оплата ОСОБА_1 вартості спожитої електричної енергії у розмірі 118051,88 грн стала підставою для звернення до суду із дійсною позовною заявою для стягнення даної заборгованості на користь ТОВ «ООЕК» в судовому порядку на підставі ст. 16 ЦК України.

Позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 118051,88 грн та судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 03 вересня 2024 року провадження у справі за позовом ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію закрив.

В апеляційній скарзі ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» просить ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2024 року про закриття провадження по справі № 946/7761/23 скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір про постачання електричної енергії споживачу задля постачання електричної енергії укладено ТОВ «ООЕК» з ОСОБА_1 саме як із фізичною особою власником приміщення - об`єкта за ЕІС-кодом 62Z779, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , за яким постачається електрична енергія, а не як із фізичною особою-підприємцем. При цьому, з невідомих для ТОВ «ООЕК» причин, ОСОБА_1 підписано заяву приєднання та комерційну пропозицію шляхом проставлення особистого підпису споживача та печатки фізичної особи-підприємця (фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності).

Скаржник звертає увагу, що відповідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань фізична особа - ОСОБА_1 дійсно мав статус підприємця, але така діяльність була припинена, про що внесено відповідний запис від 08.07.2014, під номером 8003323, підставою внесення запису про припинення є власне рішення ОСОБА_1 . З огляду на те, що заяву приєднання ОСОБА_1 було підписано 11.11.2020 року, що вбачається з відомостей зазначеної заяви, а комерційну пропозицію 10.05.2022 року, також виходячи з того, що ТОВ «ООЕК» розпочало свою діяльність як постачальник електричної енергії (після отримання ліцензії) лише з січня 2019 року (до цього на території Одеської області діяв постачальник за регульованим тарифом - АТ «Одесаобленерго»), після припинення діяльності ОСОБА_1 як ФОП, тому у ТОВ «ООЕК» не могло бути правовідносин з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , а існували правовідносини з останнім як із фізичною особою без статусу підприємця.

Зазначає, що фіксована ціна на електричну енергію для побутових споживачів не може бути застосована до обсягу спожитої ОСОБА_1 електричної енергії, оскільки постачання електричної енергії побутовим споживачам за фіксованою ціною здійснюється виключно на підставі укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, в свою чергу між сторонами діяв договір про постачання електричної енергії споживачу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2024 року роз`яснювалося ОСОБА_1 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

ТОВ «ООЕК» та його представник Жосан Т.Ю. копію ухвали про відкриття провадження отримали 27.09.2024 року о 21:55:08 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги надсилались засобами поштового зв`язку, конверти повернулися до суду із зазначенням про причину повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ТОВ «ООЕК» та його представник ОСОБА_2 судові повістки-повідомлення отримали 08.04.2025 року о 17:19:42 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників процесу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що договір на постачання електричної енергії укладений ТОВ «ООЕК» із суб`єктом господарювання, а тому зазначена справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Проте до такого висновку суд дійшов передчасно, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (стаття 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до пунктів 1, 5, 10, 14 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо фінансових інструментів, зокрема щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства України, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та правова природа спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу, необхідно зазначити таке.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 ЦК України).

За вимогами статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).

Відповідно до статті 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18); від 24 квітня 2018 року у справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18); від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19); від 21 вересня 2019 року у справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19); від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19); від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19) тощо.

Отже, з моменту державної реєстрації ФОП, фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах: як фізична особа та як ФОП.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18)).

У постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.

Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23).

Під час розгляду справи в суді першої інстанцій позивачем надано витяг відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що фізична особа - ОСОБА_1 дійсно мав статус підприємця з 31.01.2003 року, дата запису 16.01.2006, номер запису 0003323, але така діяльність була припинена, про що внесено відповідний запис від 08.07.2014, під номером 8003323, підстава: власне рішення.

З матеріалів справи вбачається, що заяву приєднання до умов договору № 22-1008Z-ПВЦ від 01.01.2021 року про постачання електричної енергії споживачу з 01.01.2021 року ОСОБА_1 підписано 11.11.2020 року, комерційну пропозицію ПВЦ-Попередня оплата/Б/Р до договору про постачання електричної енергії споживачу № 22-1008Z-ПВЦ підписано ОСОБА_1 10.05.2022 року, тобто після припинення діяльності ОСОБА_1 як ФОП.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в ухвалі від 03 вересня 2024 року обґрунтовуючи підстави для закриття провадження у справі, виходив із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли відповідно до договору на постачання електричної енергії укладений ТОВ «ООЕК» із суб`єктом господарювання.

Зі змісту позовної заяви, а також рахунків за надані послуги вбачається, що ТОВ «ООЕК» просив стягнути із ОСОБА_1 саме як з фізичної особи на свою користь суму заборгованість за спожиту електроенергію за період з березня по травень 2023 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 припинив діяльність як фізична особа-підприємець за власним рішенням 08.07.2014 року, тобто задовго до підписання заяви-приєднання від 11.11.2020 року та комерційній пропозиції від 10.05.2022 року про постачання електричної енергії споживачу.

Доказів на підтвердження фактичного здійснення відповідачем підприємницької діяльності протягом періоду надання послуг (з березня по травень 2023 року) та його статусу як ФОПа, в тому числі і у правовідносинах, які стосуються отримання послуги з постачання електричної енергії , матеріали справи не містять.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що між сторонами виник спір щодо зобов`язальних правовідносин з надання послуг, споживачем яких виступає ОСОБА_1 саме як фізична особа.

Отже, позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, обґрунтовано визначив належність спору до цивільної юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли не з господарського договору.

Відтак, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір відноситься до юрисдикції господарських судів виключно у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 в заяві-приєднання та комерційній пропозиції зазначив у графі персоніфіковані дані споживача про наявність у відповідача статусу фізичної особи-підприємця, а отже, дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 04 серпня 2022 року у справі № 336/3615/20 (провадження № 61-1558св22), від 21 вересня 2022 року у справі № 644/6381/19 (провадження № 61-1323св21).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ТОВ «ООЕК» ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у цій справі доказах.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, яка підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 вересня 2024 року і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст. 379, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженої відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» задовольнити.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 вересня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 липня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов