КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5961/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Юзькової О.Л., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Донецької обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якому просив суд стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, завдану внаслідок його незаконного засудження та тримання під вартою (незаконного позбавлення волі) в розмірі 3564 мінімальних заробітних плат, що становить 23 878 800, 00 грн, матеріальну шкоду в розмірі 500 000, 00 грн, витрати на проведення судової психологічної експертизи в розмірі 20 593, 20 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 70 000, 00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01 лютого 2014 року позивач перебував на посаді оперуповноваженого сектору розкриття злочинів відділу карного розшуку Краматорського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області.

01 березня 2016 року відносно нього було відкрито кримінальне провадження № 0000130 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.

07 квітня 2016 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10 березня 2016 року у житловому будинку, який належить йому було проведено обшук та вилучено мобільні телефони.

17 травня 2016 року колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративне правопорушення апеляційного суду Луганської області позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном 60 днів. В подальшому строк дії запобіжного заходу продовжувався та позивач перебував під вартою до 18 квітня 2017 року.

18 квітня 2017 року вироком Краматорського міського суду Донецької області його було виправдано за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано та ОСОБА_1 звільнено з-під варти у залі суду. Даний вирок було оскаржено стороною обвинувачення та ухвалою Апеляційного суду міста Донецька від 19 вересня 2017 року призначено новий розгляд справи у суді першої інстанції.

03 березня 2020 року вироком Краматорського міського суду Донецької області його було визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вини, вирок суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року. Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2021 року касаційна скарга прокурора була відхилена, рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Вказує, що він знаходився під слідством 5 років та 6 місяців (з 01 березня 2016 року по 02 вересня 2021 року), під час якого до нього застосовувались запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою (11 місяців).

Незаконними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду. За висновком експерта № 107-108 за результатами проведеного психологічного дослідження, враховуючи обставини та індивідуально психологічні особливості, йому завдано моральної шкоди . Розмір грошової компенсації оцінено у розмірі 3564 мінімальних заробітних плат, установленої на момент розгляду справи судом.

Мінімальний розмір заробітної плати у 2022 році в Україні встановлено на рівні 6 700,00 грн, тому моральна шкода становить - 23 878 800, 00 грн.

Наголошує, що внаслідок незаконного засудження та перебуванням під слідством, він поніс витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 500 000,00 грн, що підтверджується договором № 02/1 від 02 червня 2016 року та актом виконаних робіт від 02 вересня 2021 року.

На підставі викладеного позивач вважає, що внаслідок його незаконного засудження та тримання під вартою йому було завдано моральну та матеріальну шкоду, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду для врегулювання спірного питання в судовому порядку та просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 89 600, 00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової психологічної експертизи у розмірі 20 593, 20 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 89 600, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової психологічної експертизи у розмірі 20 593, 20 грн та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує доводами, викладеними в позовній заяві та вказує, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що на думку сторони позивача, призвело до невірного вирішення справи по суті, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача прокурор Котляр Т.М. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у оскаржуваному рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, тому просила залишити його без змін.

Державна Казначейська служба України належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду не забезпечила участь свого представника, відтак представник Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився (а.с.37, т.2).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що прокуратурою Донецької області 01 березня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000130 внесено відомості за ч. 1 ст. 258-3 КК України за фактом участі оперуповноваженого СКР Краматорського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_1 у терористичній організації «Донецька народна республіка».

07 квітня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Ухвалою Краматорського міського суду від 07 квітня 2016 року відмовлено в обранні ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2016 року ухвалу суду першої інстанції від 07 квітня 2016 року скасовано.

ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без альтернативи внесення застави.

Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 скасовано, останнього звільнено з-під варти в залі судового засідання

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року вирок Краматорського міського суду Донецької області від 18 квітня 2017 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України., вирок суду першої інстанції залишений без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2021 року вирок Краматорського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Крім того суд встановив, що згідно до висновку експерта № 107-108 від 31 січня 2021 року за результатами проведення судово психологічного дослідження по заяві ОСОБА_1 ситуація незаконного засудження та тримання під вартою вплинула на його особистість як психотравмуючий фактор.

Так, зазначений висновок складений судовим експертом Донецького відділення ННЦ «ІСЕ ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», копія якого наявна в матеріалах справи, свідчить про те, що такий вплив полягає у заподіянні значних перешкод його звичайній життєдіяльності, подолання яких протягом тривалого часу й на день складення висновку вимагає від ОСОБА_1 додаткових надлишкових зусиль. Зазначене суттєво негативно вплинуло на його психологічний стан, значно перешкодило оптимальному та звичайному для його особистості соціальному функціонуванню, зруйнувало життєві плани та перспективи , порушило зміст і якість усталеного життя. Завдані ОСОБА_1 моральні страждання деструктивно впливають на всі основні сфери його життєдіяльності і, у зв`язку із їх інтенсивністю, стійкістю, тривалістю впливу та негативними наслідками для його особистості є суттєвими.

Також експертом зазначено, що розмір грошової компенсації ОСОБА_1 за заподіяні моральні страждання становить 3564 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

Зважаючи на такі висновки експерта, представник позивача просить стягнути на користь ОСОБА_1 23 878 800,00 грн - 3564 мінімальних заробітних плат х 6700,00 (мінімальний розмір заробітної плати у 2022).

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди в силу положень ст. 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а визначаючи розмір вказаного відшкодування суд враховував положення ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом чинного законодавства України.

Так, розмір мінімальної заробітної плати визначається законом України про державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно до абзацу 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із того, що ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року вирок Краматорського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року, яким позивача визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні, залишено без змін, а тому судове рішення щодо ОСОБА_1 набрало законної сили 02 грудня 2020 року.

Таким чином, під слідством та судом позивач перебував з моменту оголошення підозри 07 квітня 2016 року до 02 грудня 2020 року - 4 роки, 7 місяців та 25 днів.

За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 89 600, 00 грн.

Також суд першої інстанції вважав за можливе стягнути на користь позивача матеріальний шкоду, а саме витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 20 593,20 грн, (копія квитанції наявна в матеріалах справи), виходячи з положень ст. 22,1167 ЦК України.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", ";Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298 цс 18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Судом першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції встановлено, що унаслідок перебування ОСОБА_1 під слідством йому було завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Краматорського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року, залишеного без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року.Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2021 року касаційна скарга прокурора була відхилена, рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд наголошує, що період перебування позивача під слідством та судом складає 55 місяців, тобто з 07 квітня 2016 року (дня пред`явлення підозри) до 02 грудня 2020 року (дати набрання виправдувальним вироком законної сили).

Норма частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди з урахуванням конкретних обставин справи не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000,00 грн.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, "відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що "моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості".

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, "розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження".

З урахуванням установлених судами обставин справи, позивач має право на відшкодування моральної шкоди в силу норм ЦК України та положень Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 07 квітня 2016 року по 02 грудня 2020 року, тобто 55 місяців.

З урахуванням вказаного строку перебування позивача під слідством в мінімального місячного розміру заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивачки складає: (55 х 8 000, 00 грн) = 440 000, 00 грн.

Апеляційний суд враховує, що, визначаючи розмір відшкодування, необхідно керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка, разом із іншим, зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23), від 30 квітня 2025 року у справі № 317/2638/24, від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16-ц.

Встановивши фактичні обставини справи, глибину та тривалість моральних страждань позивача, строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши наведену судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, засади розумності, виваженості і справедливості, апеляційний суд вважає, що у спірних правовідносинах наявні обґрунтовані підстави для збільшення зазначеного мінімального розміру моральної шкоди до 440 000,00 грн. Цей розмір моральної шкоди буде достатнім для сатисфакції перенесених позивачем моральних страждань.

Вимоги сторони позивача про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді стягнення на користь позивача 500 000, 00 грн сплачених ним на оплату послуг адвоката при розслідуванні та розгляду справи судом в кримінальному провадженні, колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Статтею 374 КПК України врегульовано повноваження суду при постановленні вироку суду, а також вимоги щодо змісту вироку.

Так, пунктом 1 частини 4 даної статті передбачено, що у резолютивній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою - прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та його виправдання; рішення про закриття провадження щодо юридичної особи; рішення про поновлення в правах, обмежених під час кримінального провадження; рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили; рішення щодо речових доказів і документів; рішення щодо процесуальних витрат; строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження; порядок отримання копій вироку та інші відомості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі №478/2586/16-ц виклала наступний висновок : «Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 118 Кримінального процесуального кодексу України(тут і далі - КПК України у редакції, чинній на час ухвалення вироку судом першої інстанції) процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.

Частиною другою статті 120 КПК України (в указаній редакції) передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати (частина перша статті 124 КПК України в указаній редакції).

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 368 КПК України (в указаній редакції) ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

У резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, рішення про відшкодування процесуальних витрат (пункт 2 частини четвертої статті 374 КПК України в указаній редакції).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 442 КПК України (в указаній редакції) ухвала суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу процесуальних витрат.

З аналізу вказаних норм вбачається, що вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу в порядку кримінального провадження вирішується під час ухвалення вироку.

Відповідно до частини другої статті 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Аналогічне положення міститься й у частині четвертій статті 338 ЦПК України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Вимога про стягнення процесуальних витрат розглядалася в порядку КПК України. Ці витрати не вважаються збитками у розумінні статті 22 ЦК України, згідно із частиною другою якої збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Але суд не вирішив це питання у встановленому законом порядку при ухваленні вироку, оскільки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував вирок у цій частині, зазначив саме про його розгляд у порядку цивільного судочинства».

Таким чином колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо незадоволення судом першої інстанції вимог ОСОБА_1 о в частині стягнення 500 000, 00 грн матеріальної шкоди.

Правильним на думку суду апеляційної інстанції є висновок, викладений в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення на користь позивача і 70 000, 00 грн правової допомоги за рахунок державного бюджету, виходячи із наступного.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 зазначила, що разом із позовом нею були подані до суду першої інстанції такі докази на підтвердження витрат, які ОСОБА_1 очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи в суді першої інстанції, а саме: копія договору про надання правової допомоги від 12 червня 2023 року № 12/1; копія додатку від 12 червня 2023 року № 1 до договору про надання правової допомоги № 12/1 від 12 червня 2023 року та розрахунок попередньо визначених (орієнтовних) судових витрат. Судом першої інстанції було зазначено про відсутність даних доказів, проте, акт про відсутність складений не був, оскільки у матеріалах справи не міститься. Тому просила долучити до матеріалів справи вище вказані докази.

Дослідивши копію договору про надання правової допомоги від 12 червня 2023 року № 12/1; копію додатку від 12 червня 2023 року № 1 до договору про надання правової допомоги № 12/1 від 12 червня 2023 року та розрахунок попередньо визначених (орієнтовних) судових витрат суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. п. 1.1. Договору про надання правової допомоги від 12 червня 2023 року № 12/1, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , адвокат бере на себе обов`язок надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.

Відповідно до п. п. 3.1. вказаного Договору за правову допомогу, передбаченому у п. п. 1.2. Договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному додатком № 1 до цього Договору.

Як вбачається зі змісту п. п. 1.1. Додатку від 12 червня 2023 року № 1 до договору про надання правової допомоги № 12/1 від 12 червня 2023 року замовник сплачує адвокату винагороду в наступному розмірі: за участь в судовому засіданні, підготовка документів (клопотань, скарг, заяв), аналіз матеріалів справи та відпрацювання тактики захисту у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції становить 70 000, 00 грн.

Відповідно до розрахунку сума попередньо визначених (орієнтовних) судових витрат становить 90 593, 20 грн та складається із: вартості правничої допомоги - 70 000, 00 грн та витрат на проведення судової психологічної експертизи - 20 593, 20 грн.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що в розрахунок попередньо визначених (орієнтовних) судових витрат на правничу допомогу не можуть бути включені витрати на проведення експертизи, оскільки такі витрати не є оплатою послуг адвоката.

За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв?язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17 види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Подібний правовий висновок викладений у постанові ВП ВС від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі може бути ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом відповідно до Постанови ВС від 05 червня 2018 року у справі №904/8308/17.

Таким чином, з матеріалів справи не вбачається можливості встановити обсяг виконаних адвокатом робіт, розрахунок їх вартості по змісту наданих адвокатом послуг, а відтак - здійснити обґрунтований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, заявляючи вказане клопотання позивачем до суду не надано акт приймання- передачі виконаних адвокатом робіт, що також ставить під сумнів факт погодження позивачем із обсягом та вартістю надання правничої допомоги у повному обсягу та відповідно до умов укладеного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині визначення суми відшкодування моральної шкоди не відповідають нормам матеріального права та наданим доказам, тому рішення суду підлягає зміні в частині визначення суми стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, шляхом збільшення розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди із 89 600, 00 грн до 440000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року в частині визначення суми стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, змінити, збільшивши розмір даного відшкодування із 89 600, 00 грн до 440000 грн (чотириста сорок тисяч гривень) .

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 липня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв