КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 362/1585/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою стягувача ОСОБА_1 на дії державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) Новальської Юлії Анатоліївни, боржник: ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2025 року в складі судді Кравченко Л. М.,

встановив:

04.03.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Васильківського відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Васильківського ВДВС) Новальської Ю. А.

Скарга обґрунтована тим, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2022 року у справі № 362/3758/20, що залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 червня 2025 року та набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії.

Зобов`язано ОСОБА_2 привести належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :06:012:0320, для ведення особистого селянського господарства на території Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області у первинний, придатний для використання за цільовим призначенням стан та за рахунок власних коштів знести кам`яний паркан, електроопори, трансформатор, автостоянку, демонтувати ґрунтову дорогу.

Постановою державного виконавця Васильківського ВДВС від 21.07.2022 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця Васильківського ВДВС від 17.10.2024 виконавче провадження НОМЕР_1 закінчене на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на те, що державний виконавець не здійснив заходів примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені Законом України «Про виконавче провадження», а тому просила суд поновити їй строк на подання цієї скарги; визнати дії державного виконавця Васильківського ВДВС щодо винесення постанови від 17.10.2024 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Васильківського ВДВС від 17.10.2024 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, а виконавчий лист повернути у Васильківський ВДВС для подальшого виконання; зобов`язати державного виконавця Васильківського ВДВС відновити виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/362/276/22, виданого 07.07.2022 у справі № 362/3785/20.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивовані тим, що державний виконавець діяв у межах повноважень, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", а права та інтереси ОСОБА_1 як стягувана у виконавчому провадженні порушені не були.

За висновками суду першої інстанції, під час виконання судового рішення державний виконавець дотримав вимоги статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку із чим прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження.

27.04.2025 до Київського апеляційного суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2025 року та скаргу задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги не врахував ту обставину, що ухвалене судом рішення, яке набрало законної сили, боржником не виконано.

Відповідно до абзацу другого ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Державним виконавцем за три роки не вжито жодних дій щодо примусового виконання рішення. Накладення штрафів та винесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що кримінальне провадження №0000477 за ч. 1 ст. 382 КК України, яке внесено до ЄРДР саме за її заявою, а не державного виконавця, як того вимагає імперативна вимога статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", закрито без проведення жодних слідчих дій.

Матеріали справи не містять жодних доказів надсилання державним виконавцем Новальською Ю. А. до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а посилання на закрите кримінальне провадження не є належним виконанням саме державним виконавцем вимог закону.

За таких обставин вона, будучи власником майна, внаслідок тривалого, протягом 3,5 років, невиконання боржником та державним виконавцем судового рішення, не має доступу до свого майна і не може користуватися та розпоряджатися на свій розсуд власністю.

За наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось не виконаним, а й не буде виконано в майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Інші учасники справи правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судове засідання учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просить розглядати справу без її участі. Вимоги скарги підтримала та просила її задовольнити.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень статті 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою.

У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Судом першої інстанції не було вирішено питання про поновлення строку на подання скарги, яке було заявлено одночасно зі скаргою, що свідчить про порушення судом першої інстанції при розгляді даної справи норм процесуального права.

Як вбачається зі змісту поданої заяви, постанова про закінчення виконавчого провадження стягувачу була направлена поштовим зв`язком, але була повернута Васильківському ВДВС за закінченням терміну зберігання. Отримавши 26.02.2025 конверт Васильківського ВДВС з трекінговим номером Укрпошти 083, стягувач вперше дізналась про закінчення ВП НОМЕР_1.

З огляду на те, що стягувач дізналась про винесення оскаржуваної постанови лише 26.02.2025, колегія суддів дійшла висновку про можливість поновлення строку звернення зі скаргою, який було пропущено з поважних причин.

Судом встановлено, що 07 липня 2022 року Васильківським міськрайонним судом Київської області у справі №2/362/276/22 видав виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_2 привести належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :06:012:0320, для ведення особистого селянського господарства на території Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області у первинний, придатний для використання за цільовим призначенням стан та за рахунок власних коштів знести кам`яний паркан, електроопори, трансформатор, автостоянку, демонтувати ґрунтову дорогу.

Постановою державного виконавця Васильківського ВДВС від 21 липня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

18.11.2022 державний виконавець Васильківського ВДВС склав акт про невиконання ОСОБА_2 рішення суду.

28.11.2022 державний виконавець Васильківського ВДВС виніс постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу на користь держави у розмірі 1 700 грн за невиконання рішення суду.

01.03.2023 державний виконавець Васильківського ВДВС склав акт про невиконання ОСОБА_2 рішення суду.

01.03.2023 державний виконавець Васильківського ВДВС виніс постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу на користь держави у розмірі 3 400 грн за невиконання рішення суду.

14.10.2024 державний виконавець Васильківського ВДВС склав акт про невиконання ОСОБА_2 рішення суду.

Станом на 17.10.2024 рішення суду виконано не було.

17.10.2024 державний виконавець Васильківського ВДВС виніс подання (повідомлення про злочин за ст. 382 КК України), в якому просив начальника Відділу поліції №1 Обухівського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київській області порушити кримінальне провадження відносно уповноважених осіб боржника - юридичної особи за ознаками злочину, передбаченого ст. 382 КК України.

17.10.2024 державний виконавець Васильківського ВДВС виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

З аналізу правових норм, які належить застосувати до спірних правовідносин, можна дійти висновку, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливе лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:

- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);

- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);

- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

Тобто, якщо рішення суду можливо виконати без участі боржника, державний виконавець вживає заходів примусового виконання рішення, а якщо судове рішення неможливо виконати без участі боржника, державний виконавець після надсилання органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення і не свідчить про неможливість його виконання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 13 грудня 2021 року у справі №520/6495/2020, від 19 січня 2022 року у справі №179/110/21.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 червня 2019 року у справі № 826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

За цією позицією, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які підтверджували би факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Вирішуючи питання про законність дій державного виконавця, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усіх передбачених законом заходів у межах встановлених повноважень.

Крім того, суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось не виконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - з заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).

Разом із цим, матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних приписів чинного законодавства.

Закінчення виконавчого провадження державний виконавець мотивував вчиненням дій з винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення боржником злочину.

Вказані обставини суд першої інстанції вважав достатнім для закінчення виконавчого провадження, оскільки останній здійснив усі належні заходи, в межах наявних у нього повноважень для повного і своєчасного виконання судового рішення.

Водночас колегія суддів вказує на безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) є належними та достатніми заходами виконання судового рішення. Відповідно, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які підтверджували би факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 750/9782/16-а, від 07 серпня 2019 року у справі № 378/1033/17, від 04 вересня 2019 року у справі № 286/1810/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 461/6978/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 554/10283/18.

Окрім цього, як відомо з доводів скаржника й установлених обставин справи, зазначене судове рішення не виконано, отже, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний здійснити всі необхідні заходи для перевірки його виконання у повному обсязі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність оскаржуваної постанови.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого ухвалив незаконне судові рішення про відмову в задоволенні скарги, що є підставою для його скасування та ухвалення нової постанови.

Юридична оцінка обставин справи дає підстави для задоволення вимоги скарги про визнання протиправною і скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 17 жовтня 2024 року № НОМЕР_1, оскільки вона винесена передчасно й за відсутності реального виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» скасування постанови про закінчення виконавчого провадження спричиняє його відновлення, і в такому разі обов`язок із вчинення дій, спрямованих на примусове виконання рішення, виконавець має в силу закону.

Тому додаткове накладення на виконавця обов`язку вчинити дії з відновлення виконавчого провадження, як про це просить заявник, є необґрунтованим, і така вимога задоволенню не підлягає.

З огляду на це скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Скаргу стягувача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Новальської Юлії Анатоліївни щодо винесення постанови від 17.10.2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Новальської Юлії Анатоліївни від 17.10.2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, а виконавчий лист повернути у Васильківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби для подальшого виконання.

В решті вимог скарги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.07.2025.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук