П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року м. Київ

Справа № 759/433/24

Провадження № 22-ц/824/9109/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 30 липня 2025 року

Повний текст постанови складено 31 липня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Київська міська рада

Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року, ухваленого у складі судді Ключник А.С., -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , ще у 1999 році отримав у користування службове житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . На підставі відповідного розпорядження Залізничної районної державної адміністрації від 23 квітня 1999 року № 406 та ордеру № 002122, виданого 29 квітня 1999 року, він вселився до вказаного житла та проживав там до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначала, що вона ОСОБА_1 (в дівоцтві - ОСОБА_3 ) є рідною донькою ОСОБА_2 . З початку 2007 року вона постійно проживала разом із батьком у зазначеній квартирі, вела з ним спільне господарство, доглядала за ним, утримувала житло в належному стані, здійснювала ремонтні роботи та оплачувала комунальні послуги, а тому відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України та ст. 65 ЖК України набула права користування спірною квартирою.

Після смерті батька вона продовжує мешкати у згаданій квартирі, однак її право користування цим приміщенням є документально не закріплено, оскільки вона не була включена до ордеру як член сім`ї наймача, а також не мала реєстрації місця проживання у цій квартирі.

Вказувала, що на підставі листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 107-3949 від 27 червня 2023 року, спірне приміщення нині не закріплене як службове, не перебуває на балансі жодного підприємства і відповідно, не має правового режиму службового житла. Однак, через відсутність документального підтвердження права користування квартирою, позивачка стикається з проблемами у її повноцінному його використанні.

Позивачка посилалась на ч. 2 ст. 65 ЖК України, згідно якої особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Зазначала, що факт її тривалого проживання у квартирі підтверджувався відповідними документами, зокрема актом про встановлення факту проживання, квитанціями про оплату комунальних послуг та іншими доказами.

На підставі викладених обставин позивачка просила суд визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року замінено первісного відповідача Святошинську районну у м. Києві державну адміністрацію на належного Київську міську раду та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Святошинську районну у м. Києві державну адміністрацію

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання права користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наймач спірної квартири ОСОБА_2 працював двірником в ЖУ "Південне" ДП «Екос» з 1983 року, а спірну квартиру отримав в користування в 1999 році, тобто ОСОБА_2 , як наймач спірної квартири, пропрацював в ЖУ "Південне" ДП «Екос», що надала йому службове жиле приміщення, більше десять років і в силу п. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК України він з моменту вселення в спірну квартиру не міг бути примусово виселений з неї без надання іншого житлового приміщення. Оскільки відповідно до норм ст. 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, то позивачка як член сім`ї наймача на рівні з наймачем не може бути виселена зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, а отже її право користування квартирою АДРЕСА_1 підлягає судовому захисту.

Не погоджуючись з рішенням суду, Київська Міська Рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що квартиру АДРЕСА_1 не було виведено з числа службових квартир, її не було приватизовано та вона перебуває у комунальній власності.

Вказує, що позивач зареєстрована за іншою адресою а саме АДРЕСА_2 .

Зазначає, що ордер на вселення було надано батьку позивача, разом з тим у матеріалах справи відсутній ордер на вселення самого позивача.

Зауважує, що Акт про встановлення факту проживання, який підписаний трьома мешканцями будинку12 по АДРЕСА_3 є неналежним доказом, оскільки його було складено без уповноваженої особи та підписано лише сусідами.

17 квітня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Мироненка О.О. в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та їхї представник адвокат Мироненко О.О. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Київська міська рада та ПАТ «ХК «Київміськбуд» явку своїх представників не забезпечили, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до звітів про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представників Київської міської ради та ПАТ «ХК «Київміськбуд».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що розпорядженням Залізничної районної державної адміністрації від 23 квітня 1999 року № 406 ОСОБА_2 , який з 1983 року працював двірником в ЖУ "Південне" ДП «Екос», надано у користування службове житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 103).

29 квітня 1999 року на підставі зазначеного Розпорядження ОСОБА_2 Залізничною районною в м. Києві державною адміністрацією видано Ордер № 002122 на право зайняття службового жилого приміщення (а.с.10-11).

Спірна квартира була виділена в користування лише ОСОБА_2 , оскільки він був розлучений з ОСОБА_4 , двоє неповнолітніх дітей проживали з матір`ю.

Вищезазначена однокімнатна квартира АДРЕСА_1 закріплена як службове жиле приміщення за ДП «ЕКОС» Розпорядженням голови Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 21.01.1999 р. № 73.

В квітні 1999 року ОСОБА_2 вселився в спірну квартиру і проживав в ній до дня своєї смерті.

Позивачка ОСОБА_5 (після одруження - ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_2 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 13.04.1989 року зроблено відповідний запис за № 1191, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві 27.11.2003.

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько Позивача - ОСОБА_2 помер, про що 17.01.2023 складено відповідний актовий запис № 1199, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Київським відділом Державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 17.01.2023.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло.

Порядок забезпечення громадян жилими приміщеннями і надання їм жилих приміщень у користування регулюється Розділом ІІІ ЖК Української РСР та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила).

Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За статтею 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем- житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з пунктом 69 Правил на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (ч. 1 ст. 118 ЖК).

У разі звільнення працівника з посади, яка дає право на службове житло, він підлягає виселенню (разом з усією родиною) без надання іншого житла (ст. 124 ЖК України).

Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння ним. Право володіння житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Пунктом 66 Правил передбачено, що в надане жиле приміщення переселяються члени сім`ї, які включені в ордер і дали письмове зобов`язання про переселення в це приміщення.

Відповідно до пункту 72 Правил при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Як убачається з матеріалів справи, у ордері на вселення до спільної квартири зазначено лише ОСОБА_2 .

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні відомості про вселення позивача ОСОБА_1 до спірної квартири.

Також, у матеріалах справи відсутня згода ОСОБА_2 на вселення ОСОБА_1 до квартири.

А отже матеріали справи не містять даних про правові підстави вселення позивача у спірну квартиру.

Крім того, обставини сплати комунальних послуг за вказаною адресою самі по собі не дають підстав для висновку про виникнення у позивача права користування спірною квартирою, до того ж квитанції датовані груднем 2023 роком тобто після смерті ОСОБА_2 а саме 17 січня 2023 року, тому такі квитанції не є належним доказом факту проживання ОСОБА_1 у спірному житлі.

Право користування житловим приміщенням - це право жити у такому приміщенні, користуватися комунальними послугами на законодавчих підставах.

Проте в цій справі законних підстав для вселення позивача і подальшого користуванням житловим приміщенням не встановлено.

Позивач не є такою, що набула права користування на спірну квартиру на законних підставах.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що долучений до матеріалів справи Акт є неналежним доказом, оскільки такий Акт складається посадовою особою виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідної територіальної громади або військової адміністрації, разом з тим, вказаний Акт було підписано лише сусідами позивача.

Також апеляційний суд зазначає, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у переліку службових та не приватизована особою.

Доказів, що спірна квартира не є службовим жилим приміщенням, яке було закріплене за ДП «ЕКОС» Розпорядженням голови Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 21.01.1999 р. № 73 як службове жиле приміщення, матеріали справи не містять.

Натомість, відповідно до Рішення Київської міської Ради від 02 грудня 2010 року №284/5098, будинок АДРЕСА_3 , де знаходиться спірна квартира, належить до б2єктів Комунальної власності територіальної громади м.Києва.

Колегія судді також звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована в кв. АДРЕСА_4 цього ж будинку і доказів про те, що вона втратила право користування цією квартирою, матеріали справи не містять.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Таким чином колегія судів дійшла до висновку про те, що позивачем не було доведено підстави позову, а саме не було надано належних доказів, що підтверджують право користування спірним житловим приміщення ОСОБА_1 , а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Оскільки Київський апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги, то відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Київської міської ради підлягає стягненню судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги в сумі 1816,80 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської міської ради - задовольнити.

РішенняСвятошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 АДРЕСА_2 ) на користь Київської міської ради м. Київ вул. Хрещатик, 36) судовий збір в сумі 1816,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна