Єдиний унікальний номер судової справи: 490/634/25
Номер провадження 22-ц/812/1456/25 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах

адвокатом Островською Оксаною Володимирівною

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Шолох Л.М. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів

в с т а н о в и л а:

У січні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла адвокат Кучерява Т.Ю., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонеркою та інвалідом ІІ групи безстроково з 2000 року, отримує пенсію у розмірі 3 757, 98 грн та інших доходів не має. Становище позивачки є вкрай нужденним у неї дуже маленький рівень доходу у вигляді пенсії, при цьому через погіршення стану здоров`я з віком, особливо враховуючи наявність інвалідності, позивачка потребує медичної допомоги, придбання лікарських препаратів, терапії, збалансованого та в достатній мірі харчування, до того ж вона погано пересувається швидко втомлюється, не може забезпечити себе питною водою, оскільки в місті немає централізованого водопостачання якісною придатною для вживання водою, тому потрібно замовляти доставку такої води, що потребує додаткових коштів.

Разом з тим, ОСОБА_2 має повнолітню доньку - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є працездатною, має постійний стабільний дохід, іноді виїжджає за кордон, але жодним чином не допомагає матері - не надає ні матеріальної ні моральної допомоги, не дбає про неї, не цікавиться її станом здоров`я, яке погіршується з огляду на інвалідність.

За таких складних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності та не отримавши від дитини ніякої підтримки на прохання про надання допомоги, позивачка вимушена звернутись з цією позовною заявою до своєї доньки.

Посилаючись на викладене та на те, що донька має можливість надавати матері матеріальну допомогу, але відмовляється це роботи, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 відсотків заробітку (доходу) щомісячно.

Від представника відповідачки - адвоката Островської О.В. надійшов відзив на позов, у якому вона просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що донька починаючи з 2021 року повністю сплачує за позивача рахунки за комунальні послуги щомісячно. До того ж, коли мати має будь-яку потребу у ліках або потрапляє до лікарні, відповідачка та її донька (онука позивача) завжди надають допомогу. З початком війни відповідачка виїхала з м. Миколаїв в Черкаську область, має статус ВПО, постійного місця роботи не має. Однак, відповідачка чим може допомагає позивачці.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини від усіх видів заробітку та доходу, починаючи з 28 січня 2025 року та довічно. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету 1211 грн 20 коп. судового збору за подачу позову до суду. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка є особою пенсійного віку (пенсія призначена по інвалідності за загальним захворюванням) розмір якої становить 3 757,98 грн, довічно, а відтак позивачка потребує матеріальної допомоги. Визначаючи розмір аліментів у розмірі 1/8 частини від усіх видів заробітку та доходу, суд враховував майновий стан ОСОБА_1 (інформація про доходи відсутня), однак зазначав, що відповідачка є особою працездатного віку, яка має можливість працювати та отримувати доходи, до того ж в матеріалах справи відсутня інформація про наявність у позивачки інших дітей, які б могли її утримувати. Крім того, будь-яких обґрунтувань щодо необхідності стягнення аліментів у розмірі 1/6 позивачем до суду не надано.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Островська О.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_2 повторно звернулась до суду з приводу того ж самого спору між тими ж самими сторонами, відносно якого винесено ухвалу про закриття справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України (в редакції закону, яка діяла на день подання апеляційної скарги з урахуванням пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи» № 3831-IX від 19 червня 2024 року).

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонеркою по інвалідності, про що свідчить копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с.9).

Згідно повідомлення МСЕК ОСОБА_2 з 31 січня 2000 року є інвалідом другої групи загального захворювання безстроково (а.с.15).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та про що не заперечують сторони (а.с.16).

Згідно виписки з рахунку ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» позивачка отримує пенсію у розмірі 3 757,98 грн щомісячно (а.с.17).

Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Миколаївській області ОСОБА_1 за період з січня до грудня 2024 року доходів не мала (а.с.33).

ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом до своєї доньки - ОСОБА_1 про стягнення аліментів, посилалась на те, що вона є пенсіонеркою, має другу групу інвалідності, отримує пенсію, якої їй не вистачає для повноцінного існування, іншого доходу, окрім пенсії вона не має. До позову нею додано відповідні докази.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тлумачення даної норми права свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 757/52096/18 (провадження №61-9640св20) зазначено, що отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Судом встановлено, що позивачка є пенсіонером за віком, тобто особою похилого віку, має інвалідність другої групи, а відповідачка - її донька, є особою молодого віку, працездатною.

При цьому у справі, яка переглядається, не встановлено підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України для звільнення відповідачки від обов`язку утримувати непрацездатну матір.

Відповідно до статті 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.

У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки. Несплата аліментів на утримання дитини, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, підтверджується довідкою, виданою органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, надав належну правову оцінку доводам позовної заяви та наданим позивачкою доказам, встановив обставини, з якими закон пов`язує обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги з урахуванням вищенаведених норм СК України та судової практики Верховного Суду дійшов вірного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки аліментів у розмірі 1/8 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня пред`явлення позову - 28 січня 2025 року.

Доводи апеляційної скарги про наявність ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2021 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері не можуть бути підставою для скасування рішення з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови збігаються за складом учасників цивільної справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовано звернення до суду. Нетотожність хоча б однієї із цих складових не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою N 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 30 червня 2021 року у справі № 333/6792/17 та від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18.

Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У даній справи позивачка просила суд стягнути з відповідачки аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідачки щомісячно.

Між тим, з наданої представником відповідачки - адвокатом Островською О.В. ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2021 року у справі № 490/1683/21 вбачається, що предметом позову є стягнення аліментів на користь позивачки з відповідачки у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно.

Зазначене свідчить про те, що предмет у цих справах не є тотожними, а відтак відсутні підстави для закриття провадження у справі, передбачені ст. 255 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Островською Оксаною Володимирівною - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 30 липня 2025 року.