Суддя Попова В. О.
Справа № 644/2534/25
Провадження № 2/644/2460/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Попової В.О.,

за участю секретаря судового засідання Плаксій К.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Корнєва О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору : Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини

УСТАНОВИВ:

24.03.2025 позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Корнєва О.В. звернувся до суду з відповідним позовом, в якому з метою забезпечення реалізації прав дитини просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує та утримує без участі відповідачки малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також просить стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

Позов вмотивований тим, що позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 . Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем, який самостійно несе всі витрати на утримання доньки, опікується її духовним та фізичним розвитком. Відповідачка є особою з інвалідністю ІІ групи через психічне захворювання та проживає в іншому місті, тому вона не має можливості утримувати доньку та займатися її вихованням. Позивач з донькою проживає в квартирі, з ними проживає його мати, яка є бабусею дитини. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання дитини малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На даний час у позивача виникла необхідність вирішення питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання дитини, тому у зв`язку з вищевикладеним позивач вимушений звернутися до судуз цим позовом .

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на підтвердження факту самостійного виховання ним доньки суду пояснив, що він тривалий час з 2018 року опікується спільною з відповідачкою донькою, матеріально забезпечує її, відвідує навчальний та медичний заклади, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини, в цьому йому допомагає його мати, бабуся дівчинки. Зазначений факт визнаний відповідачкою. Позов спрямований на реалізацію ним як батьком своїх прав та на захист прав та інтересів дитини,в т.ч. оформлення документів для дитини без отримання на те нотаріальної/письмової згоди матері дитини, з якою вона спільно не проживає; також позивач підтримав позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в позовній заяві.

Відповідачкою подано до суду заяви від 11.04.2025 та від 23.07.2025 , в якій просила проводити розгляд справи без її участі та зазначила, що вона не заперечує проти задоволення позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем. Просила відмовити в задоволенні позову в частині стягнення аліментів на дитину, мотивуючи тим, що вона є особою з інвалідністю ІІ групи пожиттєво, існує вона на мізерну пенсію, тому не має матеріальної змоги сплачувати аліменти на доньку.

Представники Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради та ІНФОРМАЦІЯ_4 в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач у справі ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорту та довідки.

Відповідачка у справі ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , є особою з інвалідністю 2 групи за загальним захворюванням, довічно, що підтверджується копією паспорту, пенсійного посвідчення, довідки до акту огляду МСЕК. Сторони у справі є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Сторони у справі перебували у шлюбі з 25.08.2006; відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.10.2018 року шлюб було розірвано, рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до даних Реєстру територіальної громади міста Харкова в квартирі АДРЕСА_3 , зареєстровані позивач - ОСОБА_1 брат позивача - ОСОБА_6 , мати позивача - ОСОБА_7 , дитина сторін у справі - ОСОБА_8 . Право власності на квартиру зареєстровано за позивачем, його матір`ю, та його братом, відповідно до копії свідоцтва про право власності.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено: визначено місце проживання дитини - малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішення набрало законної сили 02.01.2025.

Відповідачка в поданій суду письмовій заяві від 11.04.2025 зазначила, що визнає позов в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем їх спільної доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком , суд приходить до наступного...

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України.

За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Вказаний правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палити Верховного Суду від 11.09.2024 справа №201/5972/22.

Позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання ним малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мотивував тим , що встановлення факту самостійного виховання та перебування дитини на утриманні батька має для нього виключне юридичне значення для подальшої реалізації ним своїх прав та захисту прав та інтересів дитини, в т.ч. оформлення документів для дитини, без отримання на те нотаріальної/письмової згоди матері дитини, з якою дитина спільно не проживає.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до уповноважених органів самостійно, як батько дитини з відповідними заявами та отримував відмови у вирішенні питань, щодо реалізації прав дитини без згоди на це матері, що може свідчити про наявність спору між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Даних про існування між батьками відповідного спору позовна заява та матеріали справи не містять.

Таким чином, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо захисту права власності дитини, матеріального забезпечення дитини, отримання дитиною медичних або освітніх послуг, тощо.

Відтак, позовні вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При цьому, Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ч.1, 2ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до вимогст.182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. При цьому, цей розмір має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Дитина, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з позивачем, що не оспорюється відповідачкою.

Зі змісту ст.183 СК України випливає, що за загальним правилом аліменти визначаються судом у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальний стан сторін, стан здоров`я дітей, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сім`ї.

Викладені відповідачкою в заявах від 11.04.2025 та від 23.07.2025 доводи про її скрутне матеріальне становище, не можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки лише підтверджують факт, що відповідачка є особою з інвалідністю 2 групи. Правом на подачу відзиву відповідачка не скористалася.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, відповідно до вимог ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позовна заява подана до суду 24.03.2025.

Позивач не ініціював питання щодо стягнення судових витрат у вигляді сплаченого ним судового збору з відповідачки на його користь.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (як позивач у справі про стягнення аліментів). Відповідачка є інвалідом ІІ групи, а тому на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» також звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Згідно зі ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст.15 ЦК України, ст.ст. 6, 19, 160, 161 СК України, ст.ст. 12, 76, 81, 95, 141, 264-268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП- НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 24 березня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в межах суми стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Індустріальний районний суд м. Харкова. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення складено 04.08.2025.

Суддя В.О. Попова