КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника позивачки Кузьміна Д.Л. ,

представника відповідача Штіфонова П.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Штіфоновим Павлом Сергійовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, трьох процентів річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивачка звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 2 498 972,85 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 518 725,15 грн. та інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 2 307 188,71 грн., а всього 5 324 886,71 грн..

Позов обґрунтовано тим, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавче провадження НОМЕР_3 від 16.01.2014, на підставі виконавчого листа № 2610/23392/2012 від 08.04.2013, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.10.2012 року та до досягнення дітьми повноліття.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.03.2020 року у справі №761/39512/18 змінено спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 20 270,00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання даним рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, постановою Київського апеляційного суду від 30.01.2024 року у справі №761/43598/21 залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2023 року, яким було визначено, що розмір заборгованості за аліментами ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08.04.2013 року Шевченківського районного суду міста Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року становить 2 498 972,85 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за аліментами згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04.03.2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08.04.2013 року Шевченківського районного суду м. Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року в сумі 2 417 412,00 грн.

Разом з тим, позивачка, вказувала, що ОСОБА_2 за період з 4 кварталу 2015 року по 2 квартал 2017 року, перебуваючи в статусі фізичної особи-підприємця, отримав дохід, з якого не сплатив аліменти на загальну суму 2 498 972,85 грн.

Крім того, матеріалами виконавчого провадження, зокрема постановою про зняття арешту з коштів від 16.07.2024 року підтверджується, що з 01.07.2024 року по 12.07.2024 року ОСОБА_2 повністю погасив борг по аліментам.

Зазначала, що розрахунок пені починає свій відлік на всю суму заборгованості з першого дня місяця (з 01 серпня 2017 року), наступного за місяцем (липень 2017 року), в якому боржник мав сплатити аліменти від частини отриманого доходу, і до дня погашення заборгованості, тобто 01.07.2024 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.03.2025 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 2498972 грн. 85 коп., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 518725 грн. 15 коп., інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 2307188 грн. 71 коп., а всього 5324886 грн. 71 коп. (т. 1, а.с. 206-212).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що усі доводи позивачки про наявність вини відповідача у виникненні заборгованості є безпідставними, оскільки саме виконавець мав встановити розмір доходів, з яких за законом має здійснюватися стягнення аліментів, та здійснити розрахунок суми аліментів, що підлягають стягнення з відповідача, а відповідач мав сплатити суму після надання йому цього розрахунку.

Щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат зазначає, що вказане зобов`язання виникло за рішенням суду лише 10.04.2024 і лише з цієї дати може бути застосована відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язання.

При цьому, вказує, що твердження позивачки про виникнення заборгованості ще у 2015-2017 роках є помилковим, оскільки станом на 2015-2017 роки жодної заборгованості не існувало, що підтверджується наданими позивачкою документами та рішеннями судів різних інстанції (т. 1, а.с. 215-219).

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник позивачки у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість,

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , батьками якого є сторони.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , батьками якого є сторони.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2013 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення позову, починаючи з 02.10.2012, до досягнення повноліття дітей.

На підставі виконавчого листа, який видано відповідно до вищевказаного рішення, відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 від 16 січня 2014 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.03.2020 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.11.2019 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів задоволено. Змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року із стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, зазначивши, що до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 20 270,00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання даного рішення законної сили, і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2023 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_5 , про визначення розміру заборгованості по аліментам та стягнення заборгованості по аліментам, задоволено. Визначено, що розмір заборгованості за аліментами ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року Шевченківського районного суду міста Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року становить 2 498 972 грн. 85 коп.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за аліментами згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року Шевченківського районного суду міста Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року в сумі 2 417 412 грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 30.01.2024 вказане рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2023 залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 10.04.2024 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 30.01.2024 в частині стягнення заборгованості за аліментами скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 30.01.2024 в частині визначення розміру заборгованості за аліментами залишено без змін.

Постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко О.В. від 16.07.2024 знято арешти з коштів боржника ОСОБА_2 у зв'язку з тим, що заборгованість по аліментах сплачена повністю.

Згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості пеня за прострочення відповідачем сплати аліментів становить 63149043 грн. 92 коп. (2498972 грн. 85 коп. (фактична заборгованість з аліментів, що утворилася за період з 04 кварталу 2015 року по другий квартал 2017 року (включно) х 2527 днів (кількість днів прострочення) х 1 %.

Також, позивачкою додано до позовної заяви розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів, який перевірено судом апеляційної інстанції, згідно з яким позивачкою за період з 01.08.2017 по 01.07.2024 нараховано інфляційні втрати від простроченої суми боргу у розмірі 2307188 грн. 71 коп. та три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 518 725 грн. 15 коп.

Так, згідно з вимогами ст. 180 СК Українибатьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК Україниу разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді стягнення неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Тобто, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Неустойка стягується з особи, яка винна у простроченні сплати аліментів.

Норма статті 196 СК України не встановлює будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Зазначена правова позиція знайшла відображення в Постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц.

Так, вказана постанова містить правовий висновок, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення пені на підставі ч. 1ст. 196 СК України суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням встановленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Далі потрібно підсумувати розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначити загальну суму пені за весь період заборгованості шляхом додавання показників за кожен місяць.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 своєї постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

В інших випадках, як вказано в п. 22 зазначеної постанови, стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч.2 ст.196 СК України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, положення ст. 625 ЦК України встановлюють відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За частиною 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті ст. ст. 524,533-535,625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, врахувавши, що відповідач за період з 4 кварталу 2015 року по 2 квартал 2017 року, перебуваючи в статусі фізичної особи - підприємця, отримав дохід, з якого не сплатив аліменти на загальну суму 2 498 972,85 грн., а також встановивши те, що будь-яких обставин, за яких можливо було б звільнити відповідача від неустойки за прострочення сплати аліментів, суду надано не було, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 2 498 972,85 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 307 188,71 грн. та 3% річних у розмірі 518 725,15 грн.

Посилання апелянта на те, що грошове зобов`язання між сторонами виникло лише із прийняттям постанови Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 76143598/21 за участі сторін про визначення розміру заборгованості за аліментами, колегія суддів відхиляє, оскільки визначення розміру заборгованості не породжує виникнення нового зобов`язання, а лише вказує на неналежне виконання вже існуючого зобов`язання - періодичної сплати аліментів від частини усіх доходів відповідача, при цьому не змінюючи строків виконання існуючого зобов`язання.

Тобто, оскільки з прийняттям судових рішень у судовій справі № 761/43598/21 не виникло жодних нових зобов`язань, а судом лише підтверджено невиконання відповідачем існуючого рішення суду про стягнення аліментів у 2013 року, пеня, інфляційні втрати та три проценти річних мають нараховуватися на кожен платіж, що мав бути здійснений відповідачем з 2015 по 2017 роки, але не був здійснений.

Посилання апелянта на відсутність його вини у виникненні заборгованості, оскільки саме на виконавця покладено обов`язок із нарахування розміру аліментів до сплати, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не узгоджуються з вимогами чинного законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, адже відповідач, будучи боржником за рішенням суду, був зобов`язаний виконувати таке рішення добровільно та добросовісно, що передбачає самостійне вирахування та сплату аліментів з усіх своїх доходів.

При цьому, такі дії мали вчинятися і за відсутності відкритого виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження не є обов`язковим етапом у виконанні рішення суду, а застосовується лише для примусового виконання рішення суду, тобто за відсутності волі боржника на його добровільне виконання.

Більш того, з урахуванням міри належної поведінки боржника, при виконанні рішення суду про стягнення з нього аліментів у примусовому порядку, відповідач був зобов`язаний повідомляти державного виконавця про всі отримані ним доходи, у тому числі і від підприємницької діяльності, чого ним зроблено не було.

Твердження апелянта про те, що він добросовісно та у повному обсязі сплачував аліменти спростовується інформацією з виконавчого провадження, з якої вбачається, що відповідач систематично допускав прострочення сплати аліментів, що призводило до накопичення заборгованості та застосування заходів примусового виконання.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення в оскаржуваній частині не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачка у відзиві на апеляційну скаргу просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 20000 грн. 00 коп.

При цьому, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у заявленому розмірі позивачкою було надано до суду договір № 08/07/24 про надання правової допомоги від 08.07.2024, укладений між адвокатом Кузьміним Д.Л. та ОСОБА_3 , та Акт приймання-передачі наданих послуг від 23.06.2025.

Відповідно до п. 1.2 договору правова допомога підлягає наданню за дорученням клієнта в рамках судового розгляду справи в судах всіх інстанцій за позовом клієнта про стягнення з ОСОБА_2 пені за прострочення сплати аліментів, 3 % річних та інфляційних втрат.

За умовами п. 3.2 Договору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції клієнт зобов`язується сплатити адвокату вартість юридичних послуг, що надаються, у розмірі 20000 грн. 00 коп., не пізніше 120 днів після закінчення розгляду справи в апеляційному суді.

Згідно з Актом приймання-передачі наданих послуг від 23.06.2025 адвокат Кузьмін Д.Л. надав, а ОСОБА_3 , отримала й прийняла послуги з правової допомоги згідно договору № 08-07/24 від 08.07.2024 щодо розгляду справи № 761/26570/24 в суді апеляційної інстанції, в тому числі: аналіз апеляційної скарги відповідача; ознайомлення з матеріалами справи в суді; надання консультації клієнту щодо підстав та способу захисту прав клієнта в апеляційному суді; підготовка та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу; роз`яснення з правових питань в процесі апеляційного перегляду. Всього підлягає сплаті за цим актом 20000 грн. 00 коп.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як передбачено ч. 1 ст. 382 ЦПК України, судом апеляційної інстанції здійснюється розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Дослідивши надані стороною позивачки докази на понесення нею судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстаннції, перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, а також враховуючи те, що апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, у розмірі 20000 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Штіфоновим Павлом Сергійовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, трьох процентів річних та інфляційних втрат - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 25 липня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова