КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/9623/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування незаконної реєстраційної дії та зняття незаконно накладеного арешту,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до Головного територіального управління юстиції у місті Києві про скасування незаконної реєстраційної дії та зняття незаконно накладеного арешту, в якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог, скасувати накладення обтяжень майна (кадастровий номер земельної ділянки :82:185:0044) та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3616346 від 03 липня 2013 року 14:52:33 ( ОСОБА_3 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ), відповідно до якої накладено арешт на майно - земельну ділянку, кадастровий номер :82:185:0044, адреса АДРЕСА_1 ; зобов?язати Головне територіальне управління юстиції у місті Києві закрити спеціальний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відносно вищевказаної земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначено, що згідно відомостей Державного реєстру прав станом на 06 червня 2022 року на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку із кадастровим номером :82:185:0044 в спеціальному розділі наявне обтяження №1501673, яке внесено 03 липня 2013 року державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві на підставі постанови б/н про накладення арешту на майно від 16 листопада 2012 року, яка видана старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України майором міліції Любезніковим Д. О., де обтяжувачем є Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, а особою, майно/права якої обтяжуються є ОСОБА_4 ..

Вказує, що майно, яке попадає під обтяження, ОСОБА_4 не належить, оскільки він є власником лише 41/100 будинку, що знаходиться на частині даної земельної ділянки.

Іншими співвласниками будинку та земельної ділянки із кадастровим номером :82:185:0044 є він та ОСОБА_1 ..

27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подано запит до Головного слідчого управління МВС у м. Києві, на що надана відповідь про те, що матеріали кримінальної справи №24-357, внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування і зареєстровані за №0000029, скеровані 28 лютого 2014 року до слідчого управління прокуратури Київської області.

26 листопада 2021 року ОСОБА_1 направлено запит до Офісу Генерального прокурора, на який отримано відповідь, що в рамках розслідування кримінальної справи №24-357 слідчим в ОВС ГСУ МВС України Любезніковим Д.О. постановами від 12 листопада 2012 року та 16 листопада 2012 року накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_4 .. У зв?язку зі змінами в кримінальному процесуальному законодавстві усі епізоди злочинів, що розслідувались в рамках кримінальної справи №24-357 внесено 21 грудня 2012 року до ЄРДР та об`єднані в одне кримінальне провадження під єдиним номером №000029 від 21 грудня 2012 року. В подальшому, 24 травня 2018 року обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 спрямовано до Святошинського районного суду м. Києва для розгляду по суті.

Таким чином, вважає, що майно позивача протягом десяти років знаходиться під незаконним обтяженням, а державний реєстратор Пилипчук В.А. зробив помилковий запиcпро накладення обтяження на майно, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку із кадастровим номером :82:185:0044 в спеціальному розділі наявне обтяження №1501673, яке внесено на підставі постанови про накладення арешту на майно від 16 листопада 2012 року, відповідно до якої особою, майно/права якої обтяжуються є ОСОБА_4 ..

Наголошує, ОСОБА_4 не належить вищевказане майно, оскільки він є власником лише 41/100 будинку, що знаходиться на частині даної земельної ділянки.

Іншими співвласниками будинку та земельної ділянки із кадастровим номером :82:185:0044 є вона та ОСОБА_2 ..

Зазначає, що вона не є обвинуваченою, щоб відносно її майна накладати арешт, її майно не фігурує та не є об`єктом злочину в жодній кримінальній справі. На підставі цього вважає, що сталася помилка при накладенні арешту на частку будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить їй та частку будинку за вказаною адресою, що належить ОСОБА_2 ..

При апеляційному розгляді справи сторони, належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили (а.с. 164-167).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та закриття провадження у справі з таких підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що постановою старшого слідчого ОВС ГСУ МВС України Любезнікова Д. О. в рамках кримінальної справи №24-357 про накладення арешту на майно від 16 листопада 2012 року накладено арешт на майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі: земельну ділянку з кадастровим номером :82:185:0044 та розташований на цій земельній ділянці будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №1812 від 26 жовтня 2021 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за:

- 30/100 ч. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 квітня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення (Наказ №669-С/ЖБ) та зареєстрованого в Бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим №10992;

- 29/100 ч. ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 квітня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення (Наказ №669-С/ЖБ) та зареєстрованого в Бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим №10992;

- 41/100 ч. ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. 07 жовтня 2010 року №2018 та зареєстрованого в Бюро 15 жовтня 2010 року за реєстровим №10992.

Судом першої інстанції зазначено, що ні позивач, ні третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не надали суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, з клопотанням про витребування доказів, необхідних для вирішення справи.

Так, залишаючи без задоволення позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суд першої інстанції виснував, що позбавлений можливості як розглянути справу по суті, так і закрити провадження у справі, у разі якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про залишення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без задоволення не відповідає з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05 лютого 1998 року № 216 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передано у спільну приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0684 га (а.с. 13-14).

Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №1812 від 26 жовтня 2021 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за:

- 30/100 ч. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 квітня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення (Наказ №669-С/ЖБ) та зареєстрованого в Бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим №10992;

- 29/100 ч. ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 квітня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення (Наказ №669-С/ЖБ) та зареєстрованого в Бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим №10992;

- 41/100 ч. ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О. П. 07 жовтня 2010 року №2018 та зареєстрованого в Бюро 15 жовтня 2010 року за реєстровим №10992 (а.с. 15).

Постановою старшого слідчого ОВС ГСУ МВС України Любезнікова Д. О. у рамках кримінальної справи №24-357 про накладення арешту на майно від 16 листопада 2012 року накладено арешт на майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі: земельну ділянку з кадастровим номером :82:185:0044 та розташований на цій земельній ділянці будинок АДРЕСА_1 (а.с. 76).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про земельну ділянку із кадастровим номером :82:185:0044 від 25 лютого 2023 року вбачається, що на таку земельну ділянку накладено обтяження № 1501673 від 03 липня 2013 року державним реєстратором Пилипчуком В.А. на підставі постанови про накладення арешту на майно, серія та номер б/н, виданий 16 листопада 2012 року, де обтяжувачем є Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, а особою, майно/права якої обтяжуються є ОСОБА_4 (а.с. 85-86).

Згідно з відомостями, що містяться у ЄДРСР у справі № 757/25899/18-к у зв`язку зі змінами в кримінальному процесуальному законодавстві усі епізоди злочинів, що розслідувалися в рамках кримінальної справи № 24-357 внесено 21 грудня 2012 року до ЄРДР та об`єднано в одне кримінальне провадження під єдиним номером №000029 від 21 грудня 2012 року.

26 лютого 2014 року матеріали кримінального провадження №000029 від 21 грудня 2012 року передано за підслідністю до Генеральної прокуратури України та 29 травня 2018 року обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , спрямовано до суду для розгляду по суті.

Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що на цей час зазначене кримінальне провадження №000029 від 21 грудня 2012 року перебуває на розгляді Святошинського районного суду міста Києва унікальний номер справи № 757/25899/18-к за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень , передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України, триває стадія судового розгляду.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)).

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

З матеріалів справи вбачається, що на земельну ділянку із кадастровим номером :82:185:0044 в спеціальному розділі наявне обтяження №1501673, яке внесено 03 липня 2013 року державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві на підставі постанови б/н про накладення арешту на майно від 16 листопада 2012 року в рамках кримінального провадження, яка видана старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України майором міліції Любезніковим Д. О., де обтяжувачем є Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, а особою, майно/права якої обтяжуються є ОСОБА_4 ..

Разом з тим, земельна ділянка, на яку було накладено арешт належить: 30/100 ч. ОСОБА_2 ; 29/100 ч. ОСОБА_1 ; 41/100 ч. ОСОБА_4 ..

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Частиною першою статті 1 КПК України 2012 року встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України 2012 року. За змістом статті 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19).

Отже, у випадках, визначених вказаною статтею, власник або інший володілець майна під час досудового розслідування або під час судового розгляду справи не позбавлений права звернутися до слідчого судді або суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Із відомостей у ЄДРСР у справі № 757/25899/18-к вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження під єдиним номером 000029 скористалися своїм правом на подачу клопотання про скасування арешту з майна, звернувшись 09 грудня 2021 року через канцелярію суду.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року в межах розгляду кримінальної справи № 757/25899/18-к вказаним судом було розглянуто клопотання адвоката Шумейко О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про скасування арешту майна, та клопотання адвоката Трушківської Л.В., яка діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна та прийнято відповідне процесуальне рішення, який відмолено у задоволенні вище вказаних клопотань.

Даючи оцінку викладених в апеляційній скарзі доводам колегія суддів також виснує що вказаний спір не підлягає розгляду ні в порядку цивільного судочинства, ні в порядку адміністративного судочинства, виходячи із наступних висновків викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 24 квітня 2019 року справу №521/18393/16-ц виснувала: « Під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Натомість дещо інші, але такі, які теж можуть сприйматися як висновки загального характеру щодо юрисдикції суду у випадку вимоги про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальному провадженні за правилами КПК України 2012 року, Велика Палата Верховного Суду зробила в таких постановах:

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що в разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити ці дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства.

У постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц, у якій з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, скасування арешту майна та заборони його відчуження звернувся іпотекодержатель, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства.

У постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, у якій позивач, який не був учасником кримінального провадження, просив зняти арешт з квартири, накладений у порядку, визначеному КПК України 2012 року, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій, які, встановивши, що спірне майно визнано речовими доказами в кримінальному провадженні, вказали, що клопотання власника майна має розглядати слідчий суддя за місцем досудового розслідування в кримінальному провадженні або суд під час судового розгляду.

У постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц за позовом іпотекодержателя про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді за правилами КПК України 2012 року, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що питання про скасування вказаного арешту треба розглядати за правилами кримінального судочинства в порядку, визначеному вказаним Кодексом.

У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, у якій іпотекодержатель просив звільнити іпотечне майно з-під арешту, накладеного, зокрема, на підставі ухвали слідчого судді в межах кримінального провадження в порядку, визначеному КПК України 2012 року, Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання про зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому цим Кодексом порядку. А тому спір у цій частині вимог не можна розглядати за правилами цивільного судочинства.

З урахуванням того, що кримінальне провадження під єдиним номером 000029 від 21 грудня 2012 року наразі перебуває на стадії розгляду Святошинським районним судом міста Києва, питання щодо зняття арешту з майна підлягає вирішенню в межах цього кримінального провадження, в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

На підставі викладеного, з огляду на те, що позов судом першої інстанції було розглянуто по суті та залишено без задоволення, однак, беручи до уваги обставини, що виключають провадження у справі, остання підлягала закриттю. У зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження - закриттю.

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю, на підставі ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ч. 1 ст. 255, ст. ст. 268, 352, 367, 368, 374, 381- 384, ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року скасувати, а провадження у даній справі закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 25 липня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв