КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/2765/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Нежури В.А., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Поповича О.В.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дій і скасування постанови державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойко Тетяни Олександрівни від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні, -

встановив:

1. Короткий виклад обставин справи.

16 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця Васильківського відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

У поданій скарзі просить суд:

- визнати дії державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Т.О. щодо винесення постанови від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 - неправомірними;

- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойко Т.О. від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження.

2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Залишивши без розгляду скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що оскаржувану постанову винесено державним виконавцем 18 жовтня 2024 року, а скаргу подано 16 квітня 2025 року, тобто з істотним порушенням визначеного процесуальним законом десятиденного строку.

Суд вказав, що у скарзі наводиться пояснення щодо дати отримання оскаржуваної постанови, однак клопотання про поновлення пропущеного строку для подання скарги матеріали скарги не містять.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував дату отримання оскаржуваної постанови державного виконавця - 07 квітня 2025 року.

Крім цього, із посиланням на підпункт 4 пункту 10-2 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень до Закону України "Про виконавче провадження", вказує, що визначені Законом України "Про виконавче провадження" строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Таким чином, на переконання скаржниці, у цьому випадку строки на оскарження мають рахуватись згідно із положеннями Закону України "Про виконавче провадження". Ураховуючи те, що з 24 лютого 2022 року і до скасування воєнного стану строки не спливають, заявницею строк оскарження постанови не пропущено.

Суд першої інстанції не застосував підпункт 4 пункту 10-2 Закону України "Про виконавче провадження", проігнорував норми спеціального закону про переривання строків, внаслідок чого порушив право заявниці на справедливий суд.

Просить ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

5. Позиція учасників справи.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заявниця ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

6. Позиція суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

7. Фактичні обставини справи, установлені судом.

З матеріалів справи убачається, що 16 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подано скаргу на дії державного виконавця.

В обґрунтування скарги вказує, що Васильківським міськрайонним судом Київської області на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2018 року у справі №362/5092/14-ц 24 жовтня 2018 року видано виконавчий лист.

18 березня 2019 року за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження.

Вказує, що постановами державного виконавця від 02 липня 2019 року та від 05 січня 2024 року двічі на боржника ОСОБА_2 накладено штрафи у розмірі 1 700,00 гривень та 3 400,00 гривень.

У лютому 2025 року стягувачу стало відомо, що боржник вільно виїжджає за кордон та жодні виконавчі дії у ВП НОМЕР_1 не проводяться.

20 лютого 2025 року стягувач звернулась до Васильківського ВДВС щодо надання інформації про стан виконання виконавчого провадження НОМЕР_1, на що відповіді не отримала.

23 березня 2025 року стягувач повторно звернулась із заявами до Васильківського ВДВС та Центрального міжрегіонального управління юстиції про надання постанови та її дати винесення про закриття/завершення ВП НОМЕР_1.

Зазначає, що отримавши 07 квітня 2025 року конверт із трекінговим номером Укрпошти 057 стягувач вперше отримала постанову про закінчення ВП НОМЕР_1. Отже, фактично 07 квітня 2025 року стягувач вперше проінформована про те, що 18 жовтня 2024 року державним виконавцем Васильківського ВДВС прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1.

У поданій скарзі просить:

- визнати дії державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Т.О. щодо винесення постанови від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 - неправомірними;

- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойко Т.О. від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження (а.с. 1-9).

До скарги на дії державного виконавця ОСОБА_1. додано направлену на адресу ВДВС заяву про видачу (направлення Укрпоштою) постанови про закриття / завершення ВП НОМЕР_1 від 20 лютого 2025 року (а.с. 11-12).

Крім цього, згідно опису вкладення у цінний лист 23 березня 2025 року ОСОБА_1 повторно направлено заяву про направлення копії постанови виконавця.

Згідно доводів скаржниці, копія оскаржуваної постанови державного виконавця отримана нею засобами поштового зв`язку 07 квітня 2025 року. На підтвердження вказаних доводів ОСОБА_1 надано конверт за трек №057 Васильківського ВДВС в Обухівському районі адресованого ОСОБА_1 та відомості трекінгу вказаного конверту, згідно даних якого лист вручено 07 квітня 2025 року (а.с. 15-16).

8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 4471 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно із статтею 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частиною 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок, що строки звернення до суду із відповідною скаргою врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" та Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 10 Закону України "Про правотворчу діяльність" закон - це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України та (або) на всеукраїнському референдумі в установленому Конституцією України та законом порядку, що регулює найбільш важливі суспільні відносини.

Згідно частини 2 статті 10 Закону України "Про правотворчу діяльність" закон приймається у формі: 1) кодексу України (далі - кодекс); 2) закону України (далі - первинний закон); 3) закону України про внесення змін до кодексу, первинного закону (далі - закон про внесення змін); 4) закону України про надання згоди Верховною Радою України на обов`язковість або денонсацію міжнародного договору України (далі - закон про міжнародний договір); 5) закону України про затвердження (далі - закон про затвердження): а) Регламенту Верховної Ради України; б) Державного бюджету України; в) загальної структури, чисельності, визначення функцій Служби безпеки України, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також Міністерства внутрішніх справ України; г) державних символів України; ґ) інших правових актів Верховної Ради України або норм права у визначених Конституцією України та (або) законом випадках; 6) схвалення чи затвердження нормативно-правових актів інших органів у визначених Конституцією України випадках (далі - закон про схвалення): а) указів Президента України про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію, про оголошення окремих місцевостей зонами надзвичайної екологічної ситуації; б) рішення про надання військової допомоги іншим державам, про направлення підрозділів Збройних Сил України до іншої держави чи про допуск підрозділів збройних сил інших держав на територію України; в) Конституції Автономної Республіки Крим, змін до неї; г) інших визначених Конституцією України правових актів.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 11 Закону України "Про правотворчу діяльність" кодекс - це закон, який створений шляхом систематизації норм права, містить загальні засади, на підставі яких комплексно регулює однорідну сферу суспільних відносин, забезпечуючи стабільність правового регулювання. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подає до Верховної Ради України проект закону, що регулює суспільні відносини інакше, ніж кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до кодексу. Такий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до кодексу.

Аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок, що у разі регулювання суспільних відносин Кодексом та Законом більшу юридичну силу має Кодекс, у цьому випадку Цивільний процесуальний кодекс України.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

26 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2129-IX «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII доповнено пунктом 10-2, згідно з яким тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Відповідно до частини 1 статті 11 розділу ІІ "Строки у виконавчому провадженні" Закону України "Про виконавче провадження" строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Розділом ІІ Закону України "Про виконавче провадження" визначено граничні строки вчинення тих чи інших дій у виконавчому провадженні, зокрема: Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання. Переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, поновлення пропущеного строку (стаття 12); Строки прийняття рішень виконавцями та вчинення виконавчих дій (стаття 13).

Таким чином, положення підпункту 4 пункту 102 Закону України "Про виконавче провадження" застосовуються саме до строків, визначених розділом ІІ Закону України "Про виконавче провадження", а не як помилково уважає скаржниця до строків оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця.

Крім цього, будь-яких змін щодо строку звернення до суду із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця у положення ЦПК не вносились.

Отже, колегія суддів уважає безпідставними висновки заявниці про переривання строку на оскарження постанови та посилання на підпункт 4 пункту 10-2 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження".

Щодо доводів скаржниці про те, що нею не пропущено строк звернення до суду із скаргою, колегія суддів вказує про таке.

Звертаючись до суду із скаргою, ОСОБА_1 зазначала, що копію оскаржуваної постанови державного виконавця від 18 жовтня 2024 року отримала засобами поштового зв`язку 07 квітня 2025 року.

Матеріали справи містять лист ОСОБА_1 від 20 лютого 2025 року, у якому скаржниця вказує, що їй стала відома інформація, про те, що виконавцем у виконавчому провадженні прийнято рішення.

За змістом статті 449 ЦПК України та порівняльного аналізу змісту термінів "дізнався" та "повинен був дізнатися", що містяться у положеннях статті 449 ЦПК України, можна зробити висновок про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права, і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.

Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 14 серпня 2019 року в справі № 910/7221/17; від 12 січня 2021 року в справі № 910/8794/17; від 12 жовтня 2021 року в справі № 918/333/13-г; від 31 липня 2023 року в справі №2-3187/11.

За змістом статті 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з аналізу приведених норм права, слід дійти висновку, що право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод, законних інтересів.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом за клопотанням особи за наявності поважних причин, а у разі відсутності підстав для його поновлення, скарга, подана після закінчення відповідного строку, залишається без розгляду.

Аналіз установленого дозволяє зробити висновок, що звернувшись до суду із скаргою 16 квітня 2025 року, заявницею пропущено десятиденний строк з дня коли особа дізналась чи повинна була дізнатись про її порушене право.

Звернувшись до суду із скаргою із пропуском десятиденного строку, скаржницею не подано клопотання про поновлення пропущеного строку, отже висновок суду першої інстанції про залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають, а фактично зводяться до не згоди із процесуальним рішенням.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді В.А. Нежура

В.В. Соколова