Справа № 138/548/24
Провадження № 22-ц/801/1486/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач: Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 рокуСправа № 138/548/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державний нотаріус Могилів-Подільської державної нотаріальної контори Вінницької області Малярчук Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Холодової Т. Ю. в м. Могилів-Подільський, дата складення повного та додаткового судового рішення відповідає даті його постановлення, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 ОСОБА_1 звернулася до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 24.07.1996 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Від спільного шлюбу у них народились діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої серед інших входить житлова будівля адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 . Спадкоємцями померлого за законом є позивач, а також діти та батьки померлого чоловіка відповідачі у справі, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 . Вказаний об`єкт нерухомості був придбаний померлим чоловіком позивачки за наслідками проведення аукціону 21.11.2011, тобто під час шлюбу з позивачем, а тому в силу ст.ст. 57, 60 СК України є спільним майном подружжя, а відтак 1/2 його частини належить позивачу. Разом з тим під час видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом позивачці, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на вказану нежитлову будівлю, нотаріус не врахувала вказану обставину та видала Свідоцтва про право на спадщину за законом в розмірі по 1/5 частки вказаного нерухомого майна, внаслідок підписаної позивачем заяви від 17.08.2022, в якій йдеться, що вказане майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому на видачу Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні позивач не претендує. Проте позивач посилається на те, що не була ознайомлена зі змістом даної заяви, зміст ст.ст. 57, 60 СК України їй нотаріусом роз`яснено не було, спадкова справа була заведена у 2016 році, нотаріусу позивач довіряла, тому не читаючи підписала дану заяву. Видача нотаріусом Свідоцтв про право на спадщину на інше спадкове майно з урахуванням 1/2 частки позивача в спільному майні подружжя є підтвердженням визнання нотаріусом прав позивача на частку у спільному майні подружжя та того, що така частка не входить до складу спадщини. Також позивач вказує, що батьки померлого чоловіка Свідоцтва про право на спадщину за законом не отримали, оскільки проживають в Республіці Азербайджан. Зверненню до суду передували неодноразові звернення до нотаріуса про добровільне вирішення цього питання, які не дали позитивного результату, а тому позивач змушена звернутись до суду з позовом, в якому просила:

- визнати об`єкт нерухомого майна а саме нежитлову будівлю адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за померлим ОСОБА_7 за № 47590074, реєстраційний номер ОНМ 080, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності на нежитлову будівлю адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсними та скасувати Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2022 на нежитлову будівлю адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 , виданих державним нотаріусом Могилів-Подільської державної нотаріальної контори Вінницької області Малярчук Т.М. на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

- скасувати записи про реєстрацію права власності від 17.08.2022 на 1/5 частки нежитлової будівлі адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що при оформленні спадкових прав позивачка ОСОБА_1 17 серпня 2022 подала нотаріусу заяву(т. 2 а.с. 33), в якій вказала, що нежитлова будівля адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на виділ частини в ньому та видачу свідоцтва про право власності у нерухомому майні не претендує, просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину цієї будівлі. Відтак позивачка підтвердила статус цього майна як особистої власності померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , тому підстав для задоволення позову немає.

Не погодившись із такими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції невірно оцінив обставини справи, не врахував, що позивачці було видано свідоцтво про право власності на частку як власнику у спільному сумісному майні подружжя на чотири об`єкти нерухомості, які ввійшли до спадкової маси, проте на один з об`єктів, який є предметом позову у цій справі, виявилося, що вона написала заяву, що це особисте майно покійного чоловіка. Однак позивачка не була ознайомлена з такою заявою, її зміст нотаріусом не роз`яснено. Вона зверталася до нотаріуса з метою виправити ситуацію що склалася, проте нотаріус відмовив їй у цьому. Нежитлова будівля адмінкорпусу по АДРЕСА_1 , як і всі інші об`єкти нерухомості, була набута під час перебування з покійним чоловіком у шлюбі, а тому відноситься до спільної сумісної власності подружжя. З огляду на це видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом на цю будівлю по 1/5 частці за кожним спадкоємцем, не можуть залишатися чинними, батьки покійного чоловіка спадщину хоча й прийняли, проте досі не оформили, так як проживають в республіці Азербайджан.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

23 липня 2025 року через систему «Електронний суд» до Вінницького апеляційного суду від нотаріуса Могилів-Подільської державної нотаріальної контори Вінницької області Малярчук Т. М. надійшла заява, в якій вона просить розгляд справи просила здійснювати у її відсутність, вимоги апеляційної скарги вважає безпідставними та просить відмовити у її задоволенні.

24 липня 2025 року до Вінницького апеляційного суду надійшла заява від адвоката Болманенка О. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якій він просить відкласти розгляд справи, оскільки перебуває на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я, в підтвердження чого надав довідку з КНП «Вінницький обласний клінічний медичний реабілітаційний центр ветеранів війни та радіаційного захисту населення Вінницької обласної ради» (КНП «ВОКМРЦВВРЗНВОР») № 881, з якої вбачається, що ОСОБА_8 з 11 липня 2025 року по 24 липня 2025 року перебував на стаціонарному лікуванні.

Вирішуючи клопотання про відкладення справи, апеляційний суд виснує, що воно задоволенню не підлягає, адвокат, з огляду на період лікування, не був позбавлений можливості участі в судовому засіданні 24 липня 2025 року. Окрім того апеляційне провадження у даній справі відкрито 28 травня 2025 року (а.с. 97), строк розгляду справи в суді апеляційної інстанції закінчується 28 липня 2025 року, однак адвокат Болманенко О. О., порушуючи питання відкладення розгляду справи, не заявляє клопотання про продовження строку розгляду справи, а відтак відкладення розгляду справи призведе до порушення строків апеляційного розгляду( частина 1 статті 371 ЦПК України).

Всі інші учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, причини неявки суду не повідомили. Відтак апеляційний суд виснує про розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явилися, що не суперечить статті 372 ЦПК України.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення відповідає вказаним вимогам.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 27.04.1996. Вказане підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 18), Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) від 22.06.2016 (т. 2 а.с. 16).

- ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 17).

-Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також позивач у справі ОСОБА_1 , які прийняли спадщину, шляхом подання заяв про її прийняття до Могилів-Подільської державної нотаріальної контори, що підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 (т. 2 а.с. 2-214).

-відповідно до Протоколу № 11/61 від 21.11.2011 проведення аукціону на Перпшій українській міжрегіональній товарній біржі право на придбання майна а саме нежитлової будівлі адмінкорпусу літ. «А», загальною площею 427,9 кв.м. по АДРЕСА_1 отримав ОСОБА_7 ( т. 2 а.с. 39).

-Відповідно до архівного витягу з рішення № 502 виконкому Могилів-Подільської міської ради народних депутатів від 02.12.2011, виконком вирішив оформити право приватної власності в цілому на нежитловиу будівлю адмінкорпусу літ. «А», загальною площею 427,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 (т. 2 а.с. 83).

-Рішеннями виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 234 від 28.07.2022 та № 254 від 05.08.2022 про внесення змін до рішення від 28.07.2022 № 234 окремо розташованій будівлі адмінкорпусу літ. «А», загальною площею 427,9 кв.м., на земельній ділянці з кадастровим номером :00:011:0402, що належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 02.12.2011 № 847 (спадкова справа № 75/2016) присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 86-88).

-17 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 подала державному нотаріусу Могилів-Подільської державної нотаріальної контори Малярчук Т.М. заяву, в якій повідомила про наявність такого спадкового майна: нежитлової будівлі адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 ; права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою надвірних та господарських будівель і споруд, розташованого в АДРЕСА_2 яке вона прийняла шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем за однією адресою на момент відкриття спадщини. Також в даній заяві позивач зазначила: «Зміст статті 60, 61 Сімейного Кодексу України мені нотаріусом роз`яснено. Оскільки зазначене майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на виділ 1/2 частини в ньому та видачу свідоцтв про право власності у нерухомому майні не претендую. Прошу видати свідоцтво про право на спадщину за законом на право власності на 1/5 (одну п`яту) частину нежитлової будівлі адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, розташованої в АДРЕСА_1 , на право власності на 1/10 (одну десяту) частину житлового будинку з відповідною часткою надвірних та господарських будівель і споруд, розташованого в АДРЕСА_2 ».

-17.08.2022 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державним нотаріусом Малярчук Т.М. видані Свідоцтва про право на спадщину за законом кожному на 1/5 частину нежитлової будівлі адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 8-10).

Між сторонами виник спір про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтями 34 та 71 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі смерті одного із подружжя передбачена можливість видачі нотаріусом іншому подружжю свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22).

Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:

суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;

такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22).

Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності (частина перша статті 347 ЦК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 532/550/23 виснував наступне: «Проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права; у випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва про опарення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

При передачі справи на розгляд Об`єднаної палати колегія суддів вважала необхідним відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 760/34680/19 (провадження № 61-9724св22) щодо застосування статті 347 ЦК України у подібних правовідносинах. У вказаних постановах суд касаційної інстанції зазначив, що: «відмова від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності не припиняє право на частку у спільній сумісній власності.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, Об`єднана палата вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 760/34680/19».

Отже, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду відступила від висновків викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц, відтак посилання в апеляційній скарзі на те, що хоча позивач і відмовилася від видачі свідоцтва на частку у спільній сумісній власності подружжя, проте право спільної сумісної власності подачею такої заяви не припинилося, - є невірним.

В справі що розглядається спадкоємцями ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_1 (позивачка у справі), син ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 . Усі вони прийняли спадщину.

До складу спадкового майна увійшли житловий будинок в АДРЕСА_2 (об`єкт № 1), земельна ділянка в АДРЕСА_3 (об`єкт № 2), земельна ділянка в АДРЕСА_4 , гараж в АДРЕСА_2 (об`єкт № 4) та нежитлова будівля адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 (об`єкт № 5).

Спір у справі що розглядається, стосується тільки об`єкта № 5.

24 травня 2019 року ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяви щодо об`єктів № 2 та № 3, в яких вказала, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, право влансості набуте за час шлюбу та вона просить виділити їй частину в ньому та видати свідоцтво про право власності, а також видати про право на спадщину за законом на 1/10 частину майна (а. с. 25, том 2).

15 липня 2019 року ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву щодо об`єкта № 1 та № 4, в якій вказала, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, право влансості набуте за час шлюбу та вона просить виділити їй частину в ньому та видати свідоцтво про право власності, а також видати про право на спадщину за законом на 1/10 частину майна (а. с. 30, том 2).

Подаючи 17 серпня 2022 року заяву стосовно нежитлової будівлі адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 (об`єкт № 5), ОСОБА_1 зокрема, вказала: «Зміст статті 60, 61 Сімейного Кодексу України мені нотаріусом роз`яснено. Оскільки зазначене вище майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на виділ частини в ньому та видачу свідоцтва про право власності у нерухомому майні не претендую.

Прошу видати мені свідоцтво на 1/5 (одну п`яту) частину нежитлової будівлі адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв. м, розташованої в АДРЕСА_1 …» (а. с. 33).

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у заяві від 17 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 чітко та зрозуміло повідомила про те, що вищезгаданий об`єкт нерухомості є особистою власністю спадкодавця ОСОБА_6 і на виділ 1/2 частки в спільному майні подружжя вона не претендує, бажає, щоб свідоцтво було видано на 1/5 частину у цьому спадковому майні.

Зі змісту цієї заяви, з урахуванням того, що померлому належало п`ять об`єктів нерухомості щодо яких вирішувалось питання спадкування та виділу частки пережитому подружжю, однозначно вбачається і додатковому тлумаченню не підлягає, що ОСОБА_1 свідомо заявила нотаріусу про те, що не претендує на свою частку у цьому майні, так як воно не є об`єктом спільної сумісної влансості подружжя, тобто позивачка ОСОБА_1 визначилася зі своєю позицією щодо свого права у майні, яке було набуте за час перебування нею у шлюбі з ОСОБА_6 .

З метою правового визначення правового режиму цього спадкового майна у цей же день (17 серпня 2022 року) нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину нежитлової будівлі адмінкорпусу літера «А», загальною площею 427,9 кв. м, розташованої в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за номером 1-278 (а. с. 211-212, т.2), ОСОБА_2 (а. с. 211-212, т.2), ОСОБА_3 (а. с. 215-216, т.2).

Свідоцтво про право на спадщину на 2/5 частки (батьку та матері померлого) ще не видано.

Апеляційний суд враховує, що проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Звернення ОСОБА_1 12 жовтня 2022 року до нотаріуса із заявою скасувати видане на її ім`я Свідоцтво про право на спадщину за законом номер 1-278 (а. с. 36, т.2) та 13 жовтня 2022 року із заявою про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя в цьому об`єкті нерухомості (а.с.38, т.2), свідчать про суперечливу поведінку позивачки ОСОБА_1 , яка суперечить добрій совісті, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці.

Суд правильно не прийняв до уваги визнання позову ОСОБА_3 , оскільки вирішення позову впливає на законні права та інтерсеи інших спадкоємців, в тому числі батьків померлого: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які спадщину прийняли, подавши відповідні заяви (а. с. 3-17, т.2) та які на сьогодні не отримали свідоцтво про право на спадщину.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову. Тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2025 року підлягає залишенню без змін, а подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 липня 2025 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк