Справа № 199/3480/25
(2/199/2902/25)
Рішення

Іменем України

25 липня 2025 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра, в складі:

головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання Кахикало А.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Мисечко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна до ОСОБА_2 , третя особа - Комунальне підприємство "Жилсервіс-5" Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 (відповідач), третя особа - Комунальне підприємство "Жилсервіс-5" Дніпровської міської ради, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , що підтверджено корінцем ордеру від 17.11.2015 року. У вищевказаній квартирі зареєстрований відповідач, який є колишнім зятем позивача, останній не проживає з грудня 2023 року. Реєстрація відповідача позбавляє можливості позивача приватизувати житло та вона змушена нести додаткові витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг, в тч за відповідача.

В судовому засіданні позивач та її представника позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Також позивач повідомила, що її донька на даний час проживає в Німеччині, з чоловіком розлучилась та не спілкуються.

Відповідач в судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином проте на адресу суду поверталися конверти з відміткою пошитого відділення про причини невручення «за закінченням терміну зберігання».

Від представника третьої особи надійшла заява в якій зазначено про те, що позивач не має повноважень на подачу позовної заяви з тих підстав, що користується майном в гуртожитку тимчасово.

Допитані в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 показали суду, що є сусідками позивачки, знають її доньку ОСОБА_5 , чоловіка ОСОБА_2 , дітей останні проживали разом, після повномасштабного вторгнення дочка позивачки переїхала до Німеччини, зятя за місце проживання не бачили більше двох років.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно корінця ордеру від 17.11.2015 року надано право на зайняття житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_4 .

Згідно довідки № 323 від 06.03.2025 року виданої КП «Жилсервіс-5» підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрована за вищевказаною адресою, також 28.04.2017 року було зареєстровано: зять - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та онука ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням суду від 30.05.2024 року у справі № 199/1510/24 шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно актів обстеження домогосподарства за адресою АДРЕСА_5 від 10.01.2024, 28.02.2024, 19.03.2024, 19.06.2024, 06.03.2025 року зазначено, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_4 з 07.02.2024 року до теперішнього часу.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року).

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2021 року зазначено, що з урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, зокрема, і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином посилання третьої особи на відсутність у позивача права на звернення з даним позовом є необґрунтованим.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №641/8007/17, провадження №61-2577св19.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача - довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Зазначене відповідає правовим висновкам, які викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа №490/12384/16-ц, провадження №61-37646св18; від 22 листопада 2018 року, справа №760/13113/14-ц, провадження №61-30912св18, від 09 лютого 2021 року, справа №201/489/17, провадження №61-9724св19, від 06 вересня 2022 року, справа №725/5243/19, провадження №61-21052св21, від 28 вересня 2022 року, справа №686/21929/19-ц, провадження №61-6652св22, від 29 березня 2023 року, справа №200/17337/17, провадження №61-21102св21.

Вказане також відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає за місцем реєстрацію, не цікавиться житлом, не приймає участь в його утриманні, водночас жодних перепон у користуванні йому не створювалось, він має ключі та доступ до приміщення, проте не з`являється більше року, тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих позивачем, дійшов висновку про те, що на час реєстрації місця проживання відповідач, був зятем позивача та на законних підставах набув права користування кімнатою в гуртожитку як член сім`ї наймача та мав право на проживання у ній.

З наявних в матеріалах справи актів обстеження домогосподарства та показань свідків , встановлено, що відповідач тривалий час, не проживає за місцем реєстрації, не з`являється там, не цікавиться житлом. Також позивач зазначила, що відповідач не має там власних речей. Був випадок коли він виносив свої та її речі, з цього приводу навіть зверталась до поліції.

Окрім того, будь-яких доказів щодо створення відповідачу перешкод в користуванні кімнатою матеріали справи не містять, про відсутність таких зазначала також позивачка.

Також у матеріалах справи немає доказів того, що з 2024 року і до звернення позивача до суду, у березні 2025 року відповідач проживав у кімнаті або вчиняв дії, які б вказували, що він не проживає там з поважних причин, має інтерес у користуванні кімнатою як житлом. З огляду на викладене, суд доходить висновку про неповажність причин тривалої відсутності відповідача у кімнаті, що є підставою для втрати права користування цим житловим приміщенням.

За результатами розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідач. не проживає у спірному житлі понад строки, встановлені ст. ст. 71, 72 ЖК України (понад шість місяців), його особисті речі у кімнаті відсутні, за період своєї відсутності відповідач не несе тягар утримання спірного житла, не сплачує комунальні послуги.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а також того, що позов задоволений повністю, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп: НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 25.07.2025 року.

Суддя А.О. Кошля

25.07.2025