ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/195/24 Номер провадження 22-ц/814/2359/25Головуючий у 1-й інстанції Коновод О. В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Дряниця Ю.В.,

судді Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Антіховича Володимира Володимировича на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 13.09.2006 року. Заявлені вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем кредитних зобов`язань у порядку та строки, визначені умовами кредитного договору.

Просить стягнути із відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 52018 грн. та судові витрати.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 20.02.2025 позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 13.09.2006, яка складає 52018 грн. та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем доведено та не спростовано відповідачем, неналежне виконання ним зобов`язання за кредитним договором, умови якого ним погоджені.

Не погодившись із указаним судовим рішенням, відповідач, в інтересах якого діє представник - адвокат Антіхович В.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог позову.

Зазначає, що районний суд не звернув увагу на те, що позивачем при складенні розрахунку заборгованості було допущено фальсифікацію, зокрема безпідставно включено до тіла кредиту нараховані відсотки, а також зазначає, що заборгованість з 2012 року по 2023 рік не відноситься до предмету даної справи, оскільки нарахована за іншим договором.

Вказує, що при постановленні оскаржуваного рішення поза увагою районного суду залишилася позиція ВП ВС у справі №342/180/17 від 03.07.2019 сформована з подібних правовідносин.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомленняучасників справи(ч.1 ст.369 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 13.09.2006 ОСОБА_1 підписав заяву якою просив відкрити рахунок та надати послуги: кредитна карта, тип кредитного ліміту фінансовий, сума кредитного ліміту 4300, який в подальшому був збільшений, базова відсоткова ставка 36 відсотків із розрахунку 360 днів, порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7 відсотків від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту здійснюється шляхом внесення коштів на карту клієнта, або списанням банком коштів з дебетової карти.

Також у заяві вказано, що клієнт ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Відповідач також погодився, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду банком надано виписку по рахунку ОСОБА_1 за період із 11.12.2006 по 23.10.2023; а також розрахунок заборгованості за договором №б/н від 13.09.2006, укладеного між ПриватБанк та клієнтом у розмірі 70286,88 грн., яка складається із: 52018,09 грн. заборгованість за кредитом; 18268,79 грн. заборгованість за відсотками нарахованими згідно ст. 625 ЦК України. При цьому, до стягненя банком заявлено лише заборгованість за тілом кредиту.

Крім того, районним судом встановлено, що 03.01.2014 року відповідачу було перевипущено кредитну карту на престижну картку "Універсальна Gold" відповідно до Тарифів якої Відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого Клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці.

Задовольняючи вимоги позову, районний суд виходив із підстав доведеності належними доказами погодження позичальником істотних умов кредитування та неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягнення згідно наданого позивачем розрахунку.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Частиною першою статті 1054ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини 1 статті 1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом із тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Реалізуючи право вимоги заборгованості за тілом кредиту, банком заявлено до стягнення 52018 грн. Обґрунтовуючи підстави стягнення такої заборгованості, банком, окрім її розрахунку, надано виписку по картковому рахунку, із якої убачається, що позичальник активно користувався кредитними коштами та виконував свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів, у тому числі відсотків за використання кредитного ліміту та штрафів.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо недоведеностіи розміру стягнення не знайшли свого підтвердження, а сам розрахунок відповідачем не спростовано, контррозрахунку до суду не надано.

Доводи представника відповідача щодо фальсифікації розрахунку, та включення до розрахунку заборгованості, нарахованої за іншим договором належними доказами не підтверджені, а отже ґрунтуються на припущеннях.

При цьому колегія суддів приймає до уваги вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02.10.2018, №917/1307/18 від 23.10.2019.

У цій справі позивачем доведено на підставі належних доказів волевиявлення сторін на укладення правочину, зокрема погодження банком заявки позичальника на його укладення, а також підставності стягнення заборгованості за кредитом в розмірі, заявленому до стягнення та не спростованого відповідачем згідно розрахунку за тілом кредиту.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність суми боргу суперечать матеріалам справи, а пасивна поведінка позичальника, обізнаного із умовами кредитування та його частковим виконання, що також убачається зі змісту виписки по рахунку, та виключає підстави вважати такий договір неукладеним. Тоді як у позасудовому порядку відповідач не звертався до Банку з питання розірвання договору, чи незгодою із змінами Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, які складають договір про надання банківських послуг, та продовжував користуватись карткою, а отже погодився з умовами договору.

Твердження апелянта про безпідставне зарахування банком відсотків за користування кредитом до тіла кредиту спростовуються умовами договору, а саме підписана відповідачем заява містить як погоджений сторонами розмір відсотків, що нараховуються за кредитом так і порядок погашення заборгованості.

Не заслуговують на увагу й посилання апелянта про неврахування судами відповідної судової практики, оскільки у наведених справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними за своїм змістом позиції відповідача, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.

За вказаних обставин, враховуючи, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення. Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Антіховича Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак