П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року м. Київ

Справа № 759/713369/23

Провадження № 22-ц/824/11193/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 30 липня 2025 року

Повний текст постанови складено 31 липня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Грубською Ксенією Володимирівною, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року, ухваленого у складі судді Петрова Д.В., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик М.О., про визнання договору іпотеки та договору позики недійсними.

Позов обґрунтовано тим, що 21.12.2020 позивач передав відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США, про що було складено боргову розписку про отримання грошових коштів. 05.08.2021 відповідачем повернуто борг частково у розмірі 2 000 доларів США.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.03.2023 по справі № 759/16052/22 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2022 у справі № 759/16052/22 в порядку забезпечення позову накладено арешт з забороною відчуження вчиняти певні дії щодо нерухомого майна, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме на об`єкт житлової нерухомості, квартири загальною площею 39,6 кв. м., житлова площа 17,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

У межах даної справи Святошинським районним судом м. Києва 15.05.2023 видано виконавчий лист по справі № 759/16052/22.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. перебуває вищезгаданий виконавчий лист, виконавче провадження № НОМЕР_6.

24.05.2023 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення. Також, винесено Постанову про арешт коштів боржника від 24.05.2023 року, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника.

Під час перевірки приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. майнового стану ОСОБА_2 шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна встановлено, що у ОСОБА_2 є нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 39,6 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 .

Також зазначено, що дане майно перебуває в іпотеці.

З вищенаведеного, на думку позивача, вбачається, що ОСОБА_2 фактично в період настання заборгованості перед ОСОБА_1 вчинено фраудаторні правочини як договір позики грошей від 17.08.2021 та договір іпотеки від 17.06.2021 якими передано під заставу нерухоме майно: об`єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 39,6 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 .

На думку позивача, такі дії відповідача направлені на унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно в рамках кримінального провадження № НОМЕР_6 з виконання судового рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.03.2023 по справі № 759/16052/22 про стягнення грошових коштів на користь позивача.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року цивільну справу № 759/13369/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик М.О., про визнання договору іпотеки та договору позики недійсними, разом з додатками, направлено за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року озов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Грубської К.В. до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк Світлана Юріївна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик М.О., про визнання договору іпотеки та договору позики недійсними залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення першої інстанції виходив з того, станом на час укладення договору іпотеки вимоги за борговою розпискою не були предметом судового розгляду; стосовно відповідача не існувало жодного відкритого виконавчого провадження та судового рішення, яке набрало законної сили.

Позивач не довів належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні.

Сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Грубська К.В. подалаапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що в період настання у ОСОБА_2 заборгованості перед ОСОБА_1 у розмірі 78 000,00 (сімдесят вісім тисяч доларів США), перший, з метою отримання додаткових коштів та уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_1 , вчиняє наступні правочини, а саме: 17 серпня 2021 року укладає із ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) договір позики грошей, серія та номер: 1174 та договір іпотеки, серія та номер: 1176, яким передано у заставу нерухоме майно: об`єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 39,6 кв. м., житлова площа 17,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки розумів що термін сплати заборгованості відповідно до боргової розписки від 21 грудня 2020 року, сплив ще 15 серпня 2021 року.

Також ОСОБА_2 вивів своє єдине нерухоме майно на пов`язану особу ОСОБА_3 з метою унеможливлення виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Вказує на те, що дії з розпорядження спірним майном відповідачі вчинили в короткий строк, а кінцевою метою - стало збереження майна за рахунок фраудаторного правочину передачі нерухомого майна в іпотеку своєму товаришу ОСОБА_3 .

Зазначає, що ОСОБА_3 в період з моменту укладення вищеописаних фраудаторних правочинів до квітня 2024 року не вчиняв жодних дій на задоволення своїх вимог нібито за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вищенаведених приписів ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та умов укладеного фраудаторного правочину договору іпотеки (п.п.5.1.5. та 5.1.10 п. 5.1. ст. 5 договору іпотеки), а свій позов ОСОБА_3 про стягнення на предмет іпотеки по справі №758/4388/24 пред`явив аж у квітні 2024 року фактично після того, як реальний кредитор ОСОБА_1 звернувся у липні 2023 року до суду з даним позовом про визнання таких договорів недійсними (фраудаторними);

Зауважує, що суд першої інстанції не встановив осіб та статус відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зокрема, чи перебувають вони у родинних, близьких або інших стосунках та їхню пов`язаність.

Вказує, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд першої інстанції не встановив обставин того, чи після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого кредитор може задовольнити свої вимоги.

Таким чином зазначає, що неправомірні та протиправні дії Відповідачів направлені на унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_6 з виконання судового рішення Святошинського районного суду від 21 березня 2023 року по справі № 759/16052/22 про стягнення грошових коштів на користь позивача, отже, позивач використовуючи єдиний можливий спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів, обґрунтовано звернувся до суду із позовом про визнання договорів недійсними (фраудаторними), адже договір позики грошей, серія та номер: 1174 від 17.08.2021 та іпотечний договір, серія та номер: 1176 від 17.08.2021, яким передано в іпотеку нерухоме майно: об`єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 39,6 кв. м., житлова площа 17,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 мають усі ознаки фраудаторності, оскільки вони формально укладені зі знайомою особою відповідача саме в період настання строку повернення заборгованості ОСОБА_1 , та спрямовані саме на уникнення звернення стягнення на майно потенційного боржника, що являє собою зловживання правом та порушує засади цивільного законодавства (добросовісність).

16 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду за допомогою засобів поштового зв`язку надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 адвоката Боруха С.В. в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Грубська К.В. підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Борух С.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю., Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. в судове засідання не з`явилися.

Судова повістка, що яка надсилалася ОСОБА_2 повернулася до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю., Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та третіх осіб: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю. та Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 21 грудня 2020 року було складено боргову розписку про отримання грошових коштів у розмірі 80 000 доларів США.

У відповідності до боргової розписки відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що отримані ним, грошові кошти у сумі 80 000,00 (вісімдесят тисяч доларів США), що еквівалентно на день отримання боргу 2 225 600,00 (два мільйони двісті двадцять п`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок) від Позивача будуть повернуті ним єдиним платежем в строк до 15 серпня 2021 року в повному обсязі.

05 серпня 2021 року ОСОБА_2 повернуто борг частково, а саме: ОСОБА_2 передав Позивачеві в рахунок погашення боргу грошові кошти у сумі 2 000,00 (дві тисячі доларів США), що на дату повернення становило за офіційним курсом НБУ 26,90грн./1$ США та складало 53 800,00 (п`ятдесят три тисячі вісімсот гривень 00 копійок).

Відтак заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становила 78 000,00 (сімдесят вісім тисяч доларів США), що станом на 07 листопада 2022 року було еквівалентно 2 851 680,00 (два мільйони вісімсот п`ятдесят одна тисяча шістсот вісімдесят гривень 00 копійок).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року по справі № 759/16052/22 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Зобов`язано стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Святошинським РУГУ МВС України в м. Києві 29.01.2010 року, РКНОПП НОМЕР_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Ленінградським РУГУ МВС України в м. Києві 02.01.2001 року, РКНОПП НОМЕР_5 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) суму боргу у розмірі 2 851 680 (два мільйони вісімсот п`ятдесят одна тисяча шістсот вісімдесят) грн. 00 коп.

Зобов`язано стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Святошинським РУГУ МВС України в м. Києві 29.01.2010 року, РКНОПП НОМЕР_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Ленінградським РУГУ МВС України в м. Києві 02.01.2001 року, РКНОПП НОМЕР_5 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 12405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) грн. 00 коп.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року по справі № 759/16052/22 в порядку забезпечення позову накладено арешт з забороною відчуження вчиняти певні дії щодо нерухомого майна, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме на об`єкт житлової нерухомості, квартири загальною площею 39,6 кв. м., житлова площа 17,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому в межах даної справи Святошинським районним судом м. Києва 15 травня 2023 року видано виконавчий лист по справі № 759/16052/22.

У приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. перебуває на виконанні виконавчий лист у даній справі, виконавче провадження № НОМЕР_6.

24 травня 2023 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення.

Також, винесено постанову про арешт коштів боржника від 24 травня 2023 року, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника.

Під час перевірки приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. майнового стану ОСОБА_2 шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна встановлено, що у ОСОБА_2 є нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 39,6 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 . Крім того вказано, що це майно перебуває в іпотеці.

Договір іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було укладено 17 серпня 2021 року.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Колегія суддів зауважує, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Цей суд звертає увагу, що:

відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24));

мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23));

тлумачення статті 220 ЦК України свідчить, що рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. І, відповідно, не виключається визнання договору недійсним, який був визнаний дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення, як такого, що вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір). Приватно-правовий інструментарій (зокрема, визнання договору дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18)).

застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24));

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що моментом укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , забезпеченого іпотекою, є 17 серпня 2021 року.

Позов про стягнення заборгованості за іншим договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було подано до суду 10 листопада 2022 року. Відтак договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено до моменту пред`явлення зазначеного позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування родинних, квазіродинних, трудових чи інших цивільно-правових відносин між сторонами договору позики від 17 серпня 2021 року - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно з умовами зазначеного договору, строк його дії визначено до 17 серпня 2023 року. Водночас зустрічна позовна заява про стягнення боргу за цим договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки була подана 28 вересня 2023 року. Тобто ОСОБА_3 звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки менш ніж через два місяці після спливу строку дії договору, тому така поведінка відповідає вимогам процесуального законодавства.

Оскільки у прийнятті зустрічного позову було відмовлено, ОСОБА_3 реалізував своє право на судовий захист, звернувшись із самостійним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Такі дії свідчать про намагання відповідача захистити свій приватно-правовий інтерес, зумовлений невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором.

За наведених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено фраудаторності правочину, оскільки жодна з передбачених законом підстав для визнання його фраудаторним не була належним чином обґрунтована чи підтверджена доказами.

Також доводи апеляційної скарги щодо нібито процесуальної недобросовісності ОСОБА_3 зводяться виключно до його дій, спрямованих на реалізацію права на захист приватно-правового інтересу.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів. Жоден доказ не має наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності. Оцінка надається як усім зібраним доказам загалом, так і кожному доказу (або групі однотипних доказів) зокрема, з обов`язковим мотивуванням їх врахування чи відхилення.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не доведено фраудаторний характер правочину, а висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану адвокатом Грубською Ксенією Володимирівною -залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна