УХВАЛА

25 липня 2025 року

м. Київ

справа № 754/2551/25

провадження № 61-8125 ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до заступника начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Офісу Генерального прокурора Зубовського Юрія Анатолійовича про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року провадження у цій справі в частині вимог про зобов`язання заступника начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора Зубовського Ю. А. або того, хто виконує його повноваження, передати звернення тому, кому вони адресовані, та повідомити про це позивача закрито.

Роз`яснено ОСОБА_1 право звернення із відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

21 травня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційні скарги на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року та рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішенняДеснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

27 червня 2025 року ОСОБА_1 подав на офіційну електронну адресу Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 липня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалуДеснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

На виконання ухвали Верховного Суду від 03 липня 2025 року про залишення касаційної скарги без руху, заявник надав уточнену редакцію касаційної скарги, у якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 рокута ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року та ухвалити нове рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст оскаржуваних ухвал судів попередніх інстанцій, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Щодо оскарження ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Отже, право на касаційне оскарження ухвал суду виникає лише після його перегляду в апеляційному порядку.

Оскільки ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року не переглядалася в апеляційному порядку, вона не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року у цій справі слід відмовити.

Щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року 2025 року

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги заявнику не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Вирішуючи питання про можливість відкриття апеляційного провадження, Київський апеляційний суд в ухвалі від 10 червня 2025 року встановив, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі використовує висловлювання, які непритаманні для написання ділових документів (в тому числі апеляційної скарги), зокрема виражає явну неповагу до судді суду першої інстанції, під головуванням якого ухвалено оскаржуване судове рішення. Так, обґрунтування апеляційної скарги з використанням таких висловлювань як: «На жаль суддя ОСОБА_4 саме і тільки цю «лапшу» представника відповідача уз*яв за основу в своєму рішенні … ух він і законник «липовий» - я, фіз. особа, для нього «Чернь і бидло»!», «да просто порівняйте докази у моїй позовній заяві і вислови судді в його рішенні - це зветься НАТУРАЛЬНОЮ БРЕХНЕЮ … + і на жаль ніякої реакції з боку судді ОСОБА_4 немає в рішенні суду!!! Тепер вам зрозуміло на чиєму він боці - він на боці порушника законодавства України - відповідача, а це НЕПРИКРИТА КОРУПЦІЯ», «яке в @... «повне та всебічне дослідження обставин справи?» (це слова судді ОСОБА_4 в його рішенні суду) - це ж БРЕХНЯ». «наведенні суддею НПА не спростовують мої доводи у ПЗ (вони наведені мабуть для @...)», «як можна таку ЧУШ писати судді ОСОБА_4 у рішенні?», «яка в @ ... правомірність? », «Просто слів про суддю ОСОБА_4 у мене НЕМАЄ … БРЕШЕ @..., а як же мої права? - вони йому до @...!», «…точно, ці вимоги йому до @...!», «… він, що #...? … ґ хвилююсь за його психічне здоров`я», «Суддя ОСОБА_4 приховано-брутально (але наївно і не розумно!) порушив вимоги …», «…(я все зараз не згадую ту чуш: якоби законність «липову», яку він написав у рішенні суду вигоражуючи БЕЗЗАКОННЯ відповідача», «…(звісно ця аксиома для РОЗУМНОГО, а не КОРУПЦІОНЕРА)» (мову оригіналу збережено).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини перша, друга та четверта статті 44 ЦПК України).

Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20).

За таких обставин, слід вважати, що використання одними учасниками судового процесу нецензурної лексики, образливих і лайливих слів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства, а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України, відповідно до якої якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див., ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 04 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 і № 18589/02)).

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 використав у своїй апеляційній скарзі формулювання, які носять образливий характер, спрямовані на відвертий вияв неповаги до судді суду першої інстанції, який ухвалював оскаржуване судове рішення, а також надає зневажливу, іронічну оцінку як судовим рішенням, так і суддям особисто.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, визнавши в діях ОСОБА_1 ознаки зловживання процесуальними правами, дійшов правильного висновку про повернення апеляційної скарги на підставі частини третьої статті 44 ЦПК України.

Посилання заявника на те, що ухвалу про усунення недоліків від 09 червня 2025 року він отримав 13 червня 2025 року, а ухвалу щодо повернення апеляційної скарги постановили 10 червня 2025 року колегія суддів оцінює критично, оскільки із даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що суд апеляційної інстанції не постановляв ухвалу про усунення недоліків по цій апеляційній скарзі. Разом з тим, ухвалою від 10 червня 2025 року повернуто іншу апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі, яку він подав на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року, а не на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року не свідчать про порушення апеляційним судом норм процесуального права при поверненні апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року є необґрунтованою, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а отже у відкритті касаційного провадження в цій частині необхідно відмовити.

При цьому, Верховний Суд враховує, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню з апеляційною скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, тому порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відсутні.

Керуючись частиною першою статті 389, частинами другою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до заступника начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Офісу Генерального прокурора Зубовського Юрія Анатолійовича про відшкодування моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара