КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12815/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Анохіна А. М.

від 04 квітня 2025 року

у цивільній справі № 757/31844/23-ц Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації

про визнання дій протиправними,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого органу Київської міської ради про визнання дій протиправними відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій стверджує про грубе порушення матеріального права, повне беззаконня в Україні, повалення конституційного принципу правового режиму, грубе порушення конституційних прав, свобод та цивільних інтересів, позбавлення права на життя та захист здоров`я. Зазначається про вчинення злочину проти людяності - геноциду в Україні. Апелянт вказує, що держава Україна, як суб`єкт правосуддя, є протиправною та суперечить статтям 1, 3, 5, 6, 8, 9, 19, 21, 22, 24, 27, 28, 40, 46, 48, 49, 50, 55, 58, 63, 75, 92, 124, 129, 151-2 Конституції України, а також знищила принцип верховенства права.

Вважає, що суд першої інстанції не виконав завдання, встановлені постановами Пленуму Верховного Суду України, зокрема постановами від 01.10.1998 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», від 02.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», а також постановами від 13.06.2007, 12.06.2009, 18.12.2000, 01.03.2013 та 17.10.2014 щодо розгляду цивільних та кримінальних спорів.

Стверджує, що правосуддя в Україні не забезпечило право на справедливий та повний розгляд справи відповідно до статей 1-11, 21, 23, 26, 56, 57 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.04.2016. Суд свідомо не розглянув справу, в якій порушено права споживача та його інтереси. Також вважає, що суд не виконав вимог статей 1, 2, 5, 6, 7, 14, 17, 18 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950 р.).

Просить скасувати завідомо неправосудну ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року у справі №757/31884/23-4819, отриману 22.05.2025, та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Визнати протиправні дії суду, що призвели до порушення строків розгляду справи, та відмови у розгляді протягом двох років, що порушує права.

В судове засідання суду апеляційної інстанції скаржник не з`явивися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прагнув визнання його особою, постраждалою внаслідок системного безправ`я, беззаконня, та геноциду в Україні, з вимогою відшкодування пов`язаних з цим матеріальних і нематеріальних збитків.

Він обґрунтовував свій статус як особи похилого віку, ветерана праці СРСР та України, ветерана та інваліда війни першої групи, а також як одного з перших учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році (категорія 1) та інваліда Чорнобиля першої групи, що виникло внаслідок нещасного випадку при виконанні спеціального завдання Уряду-КМ СРСР згідно Наказу від 26.04.1986. Позивач посилався на надзвичайні захворювання, пов`язані з наслідками радіаційного опромінення, спричинені наслідками Чорнобильської катастрофи, та значні зусилля, докладені для боротьби за власне життя та життя Українського Народу.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_1 зазначав, що Виконавчий орган Київської міської ради (КМДА) під керівництвом ОСОБА_2 , незважаючи на понад 400 офіційних звернень з 01.01.2014, не вирішив питань загального та особистого характеру.

Зокрема, він вказував на непроведення капітального ремонту під`їзду та квартири АДРЕСА_1 , після дворазового затоплення через пориви труб водогінного та теплопостачання, що призвело до пошкодження інженерних комунікацій та майна.

Також стверджувалося про втрату банківського вкладу (згідно Договору 1991 р.) та 40% його компенсації, що, за його словами, спричинило смерть дружини та інвалідність онуки, прикутої до ліжка через відсутність коштів на лікування.

Позивач заявляв про позбавлення його конституційного права на виплату додаткової, страхової та ядерної шкоди, заподіяної життю та здоров`ю, як інваліду Чорнобиля першої групи, а також права на виплату за невикористані санаторно-курортні путівки та щорічного оздоровлення.

Він стверджував про позбавлення права на забезпечення спецавтомобілем за медичними показниками з 2016 року.

ОСОБА_1 вважає, що ці дії та бездіяльність Київської влади позбавили його права на життя у соціальній, правовій, демократичній державі Україна, гарантованого Законом, що є проявом геноциду, а ОСОБА_3 , здійснюючи службові повноваження, грубо та безвідповідально порушив статті 19, 68 Конституції України, а також вимоги законів України «Про звернення громадян» та «Про державну службу».

Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження виходив із того, що предметом позову є «визнання дій протиправними», а спір виник між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень (виконавчим органом Київської міської ради), і стосується здійснення останнім публічно-владних управлінських функцій. Відповідно, суд дійшов висновку, що цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а не цивільного.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди, а юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. За положеннями статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України). Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких зазвичай хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання дій протиправними, вимагаючи, зокрема, відшкодування завданої шкоди (втрата банківського вкладу, позбавлення пенсійного забезпечення, страхових та ядерних компенсацій, відсутність забезпечення спецавтомобілем), а також проведення капітального ремонту його житла після затоплень.

Отже, у даній справі, вимоги ОСОБА_1 спрямовані на захист його особистих майнових та немайнових прав та інтересів як фізичної особи, що були порушені внаслідок, як він стверджує, бездіяльності та протиправних дій відповідача. Його вимоги стосуються, зокрема, його власності, здоров`я та соціального забезпечення, що є сферою цивільних, а не публічно-правових відносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що до адміністративної юрисдикції належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24-25) та інші). У цьому ж випадку, вимоги ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації не стосуються владного керування його поведінкою, а є вимогами про відшкодування шкоди та виконання обов`язків, які виникають з цивільних правовідносин, незважаючи на те, що відповідачем є орган державної влади.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Поведінка органів, через які діє держава (наприклад, КМДА), розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Отже, у деліктних спірних правовідносинах (спір про відшкодування шкоди) орган держави є представником її інтересів як можливого завдавача шкоди, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції.

Метою цивільного судочинства є ефективний захист прав та інтересів позивача. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Хоча позов сформульований як «визнання дій протиправними», його сутність полягає у вимозі відшкодування шкоди та зобов`язанні до вчинення певних дій, що є характерними для цивільних спорів.

Якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту.

У даному випадку вимоги ОСОБА_1 мають бути розглянуті в цивільному порядку, адже спір стосується захисту його майнових і немайнових особистих прав та інтересів (відшкодування втраченого банківського вкладу, соціальних компенсацій, забезпечення спецавтомобілем, капітальний ремонт житла). Такі відносини є приватноправовими, а не публічно-правовими, оскільки не стосуються здійснення КМДА владних управлінських функцій, спрямованих на керування поведінкою ОСОБА_1 як підлеглого суб`єкта .

ОСОБА_1 прагне досягти конкретного результату - відшкодування шкоди та зобов`язання до виконання ремонтних робіт, що є ефективним способом захисту порушених прав. Цей позов не є «штучним» чи «неефективним», оскільки його метою є реальне відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Отже, враховуючи вищезазначене, відсутність встановленого законом іншого спеціального порядку вирішення таких спорів, що виключав би цивільне судочинство, є підставою для розгляду справи в порядку цивільного судочинства.

Конституція України (ст. 55) та Конвенція (ст. 6) гарантують кожному право на судовий захист його прав та свобод, а також можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади.

Відмова у відкритті провадження з невірних підстав обмежує доступ до правосуддя, що є неприпустимим.

Таким чином, оскільки спір, заявлений ОСОБА_1 , має приватноправовий характер, а вимоги позивача спрямовані на захист його особистих майнових та немайнових прав, ухвала суду першої інстанції є помилковою, підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо вимог апеляційної скарги про визнання протиправними дій суду, що призвели до порушення строків розгляду справи, та відмови у розгляді протягом двох років, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Отже зважаючи на межі розгляду справи судом апеляційної інстанції наведені вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що визнання дій судді чи суду протиправними в Україні відбувається шляхом оскарження судових рішень або дій в рамках встановлених законом процедур, а не шляхом висування вимог у позовному провадженні до судді чи суду як органу, який приймає рішення.

Направляючи справу для продовження розгляду, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на необхідність сприяння реалізації стороною її прав, відповідно до ст. 12 ЦПК України.

У разі якщо суд вбачає некоректні формулювання у позовних вимогах (зокрема, щодо чіткого формулювання способу захисту прав та інтересів, обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються, або попереднього розрахунку судових витрат), чи має сумніви щодо суб`єктного складу сторін, суд повинен роз`яснити позивачеві його право на уточнення позовних вимог та/або залучення інших учасників справи.

За потреби, суд може застосувати процесуальний механізм залишення позовної заяви без руху відповідно до ст. 185 ЦПК України, надавши позивачеві строк для усунення недоліків, що стосуються вимог ст. 175 ЦПК України (зокрема, пунктів 3, 4, 5, 9 частини 3). Такий підхід забезпечить ефективний захист прав та інтересів позивача, як того вимагає ст. 2 ЦПК України, та відповідатиме принципу належної інтерпретації позовних вимог, а не їх буквального тлумачення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У визнанні протиправними дій суду, що призвели до порушення строків розгляду справи, та відмови у розгляді протягом двох років, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов