Справа № 464/508/25 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1811/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий-суддя Цяцяк Р.П.,

судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Підлужного В.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Хабла Олександра Григоровича, представника ОСОБА_1 , на заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3724170 від 27.04.2021 року в розмірі 22 425 грн. та понесених судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 27.04.2021 року за власного волевиявлення в особистому кабінеті на сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», ОСОБА_1 було подано заявку на отримання кредиту № 3724170, а ТзОВ «Мілоан» направив відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 3724170 від 27.04.2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті. Таким чином, відповідач 27.04.2021 року уклав з ТзОВ «Мілоан» договір про споживчий кредит №3724170 (в подальшому «Кредитний договір») і ОСОБА_1 було перераховано на його картковий рахунок 5 000 грн. кредитних коштів. Кредитний договір було укладено строком на 30 днів, однак взяті на себе за цим договором зобов`язання відповідачем не виконувалися.

10.08.2021 року ТзОВ «Мілоан» по Договору відступлення прав вимоги № 06Т відступило право вимоги за Кредитним договором на користь ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», а відповідно ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло права вимоги до відповідача. Згідно з договором відступлення права вимоги сума боргу перед новим кредитором (ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») становить 22 425 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5 000 грн; заборгованість за відсотками 16 875 грн., заборгованість за комісійними винагородами - 550 грн. Позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача, зазначену в Кредитному договорі, було направлено досудову вимогу, в якій описано про укладення договору факторингу про відступлення права вимоги від ТзОВ «Мілоан» до ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», зазначивши інформацію про порядок погашення заборгованості по кредитному договору, однак відповідач (як позичальник) заборгованість за Кредитним договором не погасив, а тому цю заборгованість позивач змушений стягувати в судовому порядку (а.с. 1-7).

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 3724170 від 27.04.2021 року в розмірі 22 425 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5 000 грн.; заборгованість за відсотками 16 875 грн., заборгованість за комісійними винагородами - 550 грн., а також 2 422 грн. 40 коп. судових витрат та 6 000 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 70-74).

Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 29 квітня 2025 року залишено без задоволення заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення (а.с.166-168) і останній оскаржив його в апеляційному порядку.

Апелянт просить оскаржуване заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а у разі «…надання позивачем належних, допустимих та достатніх доказів отримання Людиною коштів за платіжним дорученням 44835746 від 27.04.2021 року на суму 5 000 грн., застосувати правову позицію Великої палати Верховного Суду, викладену у п.п.48-55 постанови №444/9519/12 від 28.03.2018 р., тобто стягнути крім тіла кредиту в розмірі 5 000 грн., відсотки (проценти) у розмірі, який не перевищує 1875 грн., у відповідності до наданого представником Людини «Контррозрахунку заборгованості». В стягненні інших сум - відмовити.», покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права (а.с. 181-198).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою (отримана сторонами 17.06.2025 року; а.с. 230-232), запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 228-229).

Клопотань від сторін про апеляційний розгляд справи з повідомленням учасників справи не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Як стверджується матеріалами справи, позивач обґрунтовує позовні вимоги (зокрема) укладеним у відповідності до Закону України «Про електрону комерцію» з відповідачем в електронній формі Договором про споживчий кредит № 3724170 від 27.04.2021 року.

Задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що позивачем доведено факт укладення з відповідачем Кредитного договору шляхом подання відповідачем 27.04.2021 року в особистому кабінеті на сайт ТзОВ «Мілоан» заявки на отримання кредиту № 3724170, у відповідь на яку ТзОВ «Мілоан» направило електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 3724170 від 27.04.2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті, результатом чого стало перерахування відповідачу на його картковий рахунок 5 000 грн. кредитних коштів, що стверджується долученими до позовної заяви копіями анкети-заяви на кредит № 3724170 від 27.04.2021 року (а.с. 10); договору про споживчий кредит № 3724170 від 27.04.2021 року (а.с. 26-29); графіку платежів за договором про споживчий кредит № 3724170 від 27.04.2021 року та паспорту споживчого кредиту №3724170 (а.с. 30-31); платіжного доручення № 44835746 від 27.04.2021 року (а.с. 33).

У апеляційній скарзі наведені ті ж електронна пошта, номер мобільного телефону, домашня адреса, ідентифікаційний номер відповідача (апелянта), що і наведені у вищезгаданих датованих 27.04.2021 року анкеті-заяві на кредит (а.с. 10); договорі про споживчий кредит № 3724170 (а.с. 26-29) та платіжному дорученні № 44835746 (а.с. 33).

Вищенаведені докази відповідачем (апелянтом) жодним чином (наприклад довідкою банку отримувача кредиту про відсутність у відповідача відповідного рахунку у цьому банку) не спростовано.

Відповідач позову про визнання вищезгаданого електронного договору недійсним до суду не подавав, цей електронний договір в судовому порядку недійсним не визнавався (доводи і докази про протилежне у матеріалах справи відсутні), а відтак такий (відповідно до статті 204 ЦК України) є правомірним, а тому підлягає до виконання.

Відтак, доводи апеляційної скарги з посиланням на недоведеність позивачем факту укладення 27.04.2021 року з відповідачем Кредитного договору та надання йому 5 000 грн. кредитних коштів до уваги прийматися не можуть.

Відповідно до пунктів 1.3 та 1.4 Кредитного договору кредит надається строком на 30 днів з терміном його повернення і сплати процентів за користування кредитом до 27.05.2021 року.

У зазначений строк відповідач кредит не повернув і проценти за користування ним не сплатив: наведена обставина відповідачем (апелянтом) не оспорюється і докази про протилежне у матеріалах справи відсутні. Відтак, після завершення строку кредитування (тобто - після 27.05.2021 року) відповідач продовжував користуватися кредитними коштами, що (у відповідності до пункту 2.3.1.2 Кредитного договору) передбачає нарахування процентів за користування кредитом «протягом періоду на який продовжено строк кредитування … за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору», тобто у розмірі, що «становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом».

Свого розрахунку заборгованості за відсотками, який би спростовував заборгованість за відсотками у розмірі 16 875 грн., яка є предметом позовних вимог, відповідач (апелянт) до суду не подав, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі № 753/7883/15 (рішення у ЄДРСР № 75498350), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.

За наведених вище обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги стосовно того, що «проценти можуть нараховуватись виключно в межах визначеного договором строку кредитування», а «строк кредитування в договорі складає 30 днів», також до уваги прийматися не можуть.

Однією з позовних вимог до відповідача є вимога про стягнення з останнього 550 грн. «заборгованості за комісійними винагородами», «яка нараховується за ставкою 11.00 відсотків від суми кредиту одноразово» (пункт 1.5.1 Кредитного договору).

У відомості про щоденні нарахування та погашення ці 550 грн. зазначені, як «нарахування комісії за оформлення кредиту» (а.с. 13).

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Дії по «оформленню кредиту» є діями, які Кредитодавець здійснює на власну користь (ведення кредитної справи, оформлення договору, облік заборгованості споживача тощо). В свою чергу, наявність Кредитного договору та процесу кредитування передбачає і дії, які споживач (позичальник) здійснює на користь Кредитодавця (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє Кредитодавець або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Оформлення та обслуговування кредиту є супутніми послугами. Відтак, умови Кредитного договору, якими передбачена винагорода «за оформлення кредиту», є нікчемними згідно статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини другої статті 215 ЦК України.

Позивачем у поданій ним до суду позовній заяві також не обґрунтовано законності вимоги про стягнення комісії «за оформлення кредиту».

Однак, вище наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача комісії за Кредитним договором підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні згаданої позовної вимоги.

Позивачем фактично заявлено три позовні вимоги, а саме: про стягнення заборгованостей 1) за тілом кредиту; 2) за відсотками та 3) за комісійними винагородами.

Оскільки за наслідками апеляційного розгляду справи колегія суддів прийшла до висновку про те, що одна з цих позовних вимог (про стягнення заборгованості за комісійними винагородами) до задоволення не підлягає, то вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу, присуджений оскаржуваним рішенням до стягнення з відповідача на користь позивача у розмірі 6 000 грн., на 1/3, а саме: з 6 000 грн. до 4 000 грн.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне викласти перший та другий абзаци резолютивної частини оскаржуваного рішення у новій редакції.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а підпунктом «в» пункту 4 частини 1 ст. 382 ЦПК України - що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За підсумками апеляційного розгляду справи колегія суддів прийшла до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення лише частково, а саме: у розмірі 21 875 (5 000 + 16 875) грн., що становить 97,55 % від заявлених позовних вимог у розмірі 22 425 грн.

Позивач за подачу позовної заяви сплатив 2 422 грн. 40 коп. судового збору (а.с. 35).

Відповідач за подачу апеляційної скарги сплатив 2 906 грн. 88 коп. судового збору (а.с. 225).

97,55 % від 2 422 грн. 40 коп. = 2 363 грн. 05 коп., які і підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

2,45 % (100 % - 97,55 %) від 2 906 грн. 88 коп. = 71 грн. 22 коп., які і підлягають до стягнення з позивача на користь відповідача.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Різниця між судовими витратами, які слід стягнути з відповідачки на користь позивача і навпаки, складає 2 291 грн. 83 коп. (2 363 грн. 05 коп. - 71 грн. 22 коп.).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2025 року 3 028 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 22 425 грн. заборгованості за Кредитним договором.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 22 425 грн. 00 коп., що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн. 00 коп. х 250 = 757 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 22 425 грн., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 пункт 2, 376 частина 1 пункти 1 і 4, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Хабла Олександра Григоровича, представника ОСОБА_1 , частково задовольнити.

Заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 березня 2025 року змінити, виклавши перших два абзаци його резолютивної частині у наступній редакції:

«Позов Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» 5 000 гривень 00 коп. заборгованості за основною сумою боргу за Договором про споживчий кредит № 3724170 від 27 квітня 2021 року та 16 875 гривень 00 коп. заборгованості за відсотками, а всього 21 875 (двадцять одну тисячу вісімсот сімдесят п`ять) грн. 00 коп. У задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 550 гривень комісії за оформлення кредиту відмовити».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС»2 291 (дві тисячі двісті дев`яносто одну) грн. 83 коп. в якості різниці судових витрат, які понесли сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.