ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/139/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 16 травня 2024 року, по справі № 953/11206/23, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року позов було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» суму заборгованості:

за Договором позики № в розмірі 84 297,50 грн., з яких:

- 7 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 77 297,50 грн. сума заборгованості за відсотками.

за Кредитним договором № /708636 в розмірі 4 000,00 грн., з яких:

- 1 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 3 000,00 грн. сума заборгованості за відсотками.

за Кредитним договором № /445695 н розмірі 4 337,50 грн., з яких:

- 3 700,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 1 0637,50 грн.- сума заборгованості за відсотками.

за Кредитним договором № 14468-07/2021 н розмірі 7 250,00 грн., з яких:

- 2 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 5 250,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Всього стягнуто заборгованість за договорами у загальному розмірі: 109 885 (сто дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.05.2024 року у цивільній справі № 953/11206/23 та ухвалити нове яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає, що оскаржуване рішення суперечить нормам матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з наступних підстав.

У своїй позовній заяві позивач стверджує, що набув права вимоги за кредитними договорами, що були укладені між відповідачем та чотирма різними фінансовими установами, а саме:

1) За договором позики № від 10.07.2021р., укладеним з ТОВ «ІНФІНАНС»;

2) За кредитним договором №/708636 від 20.07.2021р., укладеним з ТОВ «КУ «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА»;

3) За кредитним договором №/445695 від 10.07.2021р., укладеним з ТОВ «ГОУФІНГОУ»;

4) За кредитним договором №14468-07/2021 від 22.07.2021р.у, укладеним з ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ».

Однак, суд не надав належної оцінки тому, що копії даного договору позики № від 10.07.2021р. до позову не додано.

Натомість додано копію Акцепту оферти від 10 липня 2021р. на укладення Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 10 липня 2021р.та отримання кредиту згідно та Заявки-анкети №3722259 від 10 липня 2021р..

Точно такий же номер №/2 фігурує в Додатку №1 до Договору та в Пропозиції (оферті) укласти Договір надання позики. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача кошти та посилається на певний договір позики, за яким він начебто набув право вимоги до відповідача, але не надає навіть копію цього договору.

Тобто фактично позивач надає певний перелік документів, за якими вважає, що отримав право вимоги до відповідача за одним кредитним договором, а як доказ надав копію іншого кредитного договору. І суд першої інстанції, не зважаючи на обґрунтовані доводи відповідача та не спростовуючи їх незаконно та безпідставно задовольняє в повному обсязі позовну вимогу позивача за даним договором.

Відповідач вважає, що за даною позовною вимогою позивача суд першої інстанції мав би відмовити повністю тільки на вищезазначеній підставі (як достатній), не беручи до уваги та не досліджуючи інші докази з даної частини позовних вимог.

По-друге, вважає, що наданий на підтвердження перерахування кредитних коштів за договором позики № від 10.07.2021р., укладеним з ТОВ «ІНФІНАНС» документ: Квитанція за сплату №97127109 від 10.07.2021 від ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» - є суперечливим за змістом та не містить посилань, як можна перевірити його достовірність.

Також вважає неналежними документи, які були надані на підтвердження перерахування кредитних коштів за іншими договорами: за кредитним договором №/708636 від 20.07.2021р., укладеним з ТОВ «КУ «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» - Інформаційну довідку Вих. No 4079/10 від 26.10.2023 р. від ТОВ «Платежі Онлайн»; за кредитним договором №/445695 від 10.07.2021р., укладеним з ТОВ «ГОУФІНГОУ» - Інформаційну довідку Вих. No 3252/10 від 26.10.2023 р. від ТОВ «Платежі Онлайн»; за кредитним договором №14468-07/2021 від 22.07.2021р.у, укладеним з ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» - Інформаційну довідку Вих. No 952/11 від 29.11.2023 р. від ТОВ «Платежі Онлайн». Вказує, що дані Інформаційні довідки, надані ТОВ «Платежі Онлайн» очевидно мають факсимільні підписи та печатки так як абсолютно ідентичні на кожній із трьох, а також не містить жодних посилань на те як можна перевірити їхню достовірність.

Взагалі жоден із наданих позивачем цих так званих платіжних документів не містить накладеного КЕП уповноваженої особи підприємств від імені яких вони видані, що підтверджується перевіркою цих документів на сайті Центрального засвідчувального органу на офіційному сайті https://czo.gov.ua/verify. Отже надані документи не можуть бути належними доказами перерахування коштів первинними кредиторами на рахунок відповідача відповідно до загальних правил Закону України від 05 квітня 2001 року «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. №22 (що діяли на 10.07.2021 року).

Позивач не надав до суду жодного первинного банківського документу, який відповідає статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», тому у задоволені позовних вимог суд першої інстанції мав би відмовити у повному обсязі у зв`язку із відсутністю доказів видачі кредитних коштів.

Верховним Судом була сформована усталена судова практика про підтвердження позовних вимог кредитора у судових спорах, які виникають із кредитних правовідносин, правові висновки яких були висловлені колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 грудня 2020 року по справі № 278/2177/15-ц, Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 січня 2018 року по справі № 161/16891/15-ц, Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 жовтня 2020 року по справі № 760/7792/14-ц, Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 грудня 2020 року по справі № 278/2177/15-ц, Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 травня 2021 року по справі № 54/4300/16-ц.

Із зазначених вище правових висновків Верховного Суду слідує, що для підтвердження факту видачі відповідачу кредитних коштів позивач має надати до суду первинні банківські документи, які за своїм змістом мають відповідати вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

В свою чергу, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 аналогічно встановлює, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Надані позивачем до суду першої інстанції документи про видачу кредитних коштів не відповідають вимогам Закону України від 05 квітня 2001 року «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. №22 (що діяли в період датування наданих кредитних договорів), Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та висновкам Верховного Суду про які відповідач детально вказував у своєму відзиві на позов. А тому надані позивачем докази є неналежними та не мали би братися до уваги судом першої інстанції при вирішенні справи.

Пункти Договорів факторингу які стосуються оплати фактором переданих від клієнта права вимоги мають технічні видалення. Сума грошових коштів, які фактор має передати в розпорядження клієнта, не відома.

Тому навіть якщо допустити, що надані позивачем копії платіжних доручень достовірні то вони не підтверджують повну оплату позивачем Ціни Продажу за Договорами факторингу, оскільки з наданих копій Договорів факторингу невідомо якою є ця Ціна продажу, а сплата якоїсь суми на користь Первинного кредитора може бути, в тому числі, підтвердженням тільки часткової сплати, що за Договорами.

А це не дозволяє достовірно встановити, що права вимоги дійсно перейшли від Клієнта до Фактора у відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України та позиції викладеної в постанові ВС від 17.01.2020 року № 916/2286/16.

За жодним з кредитних договорів позивачем не надано належним чином завірених Правил/Публічних пропозицій (оферт) які є невід`ємною частиною кредитних договорів. Не надано належних доказів того, що відповідач був ознайомлений з цими Правилами/Публічними пропозиціями (офертами), в тому числі з саме такою редакцією цих Правил/Публічних пропозицій (оферт) які діяли на дати кредитних договорів. Також таких Правил/Публічних пропозицій (оферт) не існує в публічному доступі так як офіційні веб-сайти первинних кредиторів не працюють.

За таких обставин Правила/Публічні пропозиції (оферти) та їх конкретні умови, які діяли на певну дату залежать виключно від волі первинниго кредитора, який може надати на момент виникнення спору їх в такій редакції, яка вигідна тільки або самому первинному кредиторові, або його правонаступнику, що є дискримінаційною умовою та грубо порушує принцип добросовісності.

Однак суд першої інстанції взагалі не досліджував дане питання, не зважаючи на те, що на нього вказував відповідач.

Відповідачем до суду першої інстанції (через електронний кабінет) подавалися:

- відзив на позовну заяву від 19.02.2024р. (9653/24-Вх);

- заперечення на відповідь на відзив від 27.02.2024р. (11938/24-Вх);

- додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву від 04.03.2024р. (13420/24-Вх).

Однак суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не дослідив суті, доводів та змісту жодної із вищезгаданих заяв відповідача, що є грубим порушенням прав відповідача на судовий захист, рівність сторін та справедливий суд.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Миколаєнко В.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано до суду першої інстанції копії вищезаначених договорів у відповідності до вимог законодавства, які є належними доказами існування правовідносин між Апелянтом та первісними кредиторами. Отже, Київським районним судом м. Харкова з повним дослідженням всіх фактичних обставин, цілком обгрунтовано та правомірно встановлено факт укладання в електронній формі договорів.

Наведене твердження Апелянтом (не надання доказів отримання кредитних коштів) за своєю суттю створює наслідок розірвання відповідних кредитних договорів та договорів позики. Адже, у відповідності до вимог статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Однак, слід наголосити на тому, що вищезазначені договори укладені з Апелянтом в судовому порядку не були розірвані. Крім того, вказані договори у відповідності до вимог чинного законодавства недійсними не визнані, тобто в силу ст. 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину.

Посилання Апелянта на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надано суду доказів отримання ним кредитних коштів від Первісних кредиторів є помилковими та безпідставними, оскільки факти їх надання підтверджуються, власне, наявними у матеріалах справи договорами, які є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх нескладності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.

В даному випадку, якщо Апелянт не погоджується з відповідними розрахунками заборгованості за договорами, він має право подати контррозрахунок. Однак, будь-яких належних та допустимих доказів, які спростовують позивні вимоги Позивача, зокрема контррозрахунок заборгованості, Апелянтом не надано.

В даному випадку суду першої інстанції було надано: копії витягів з договорів факторингу, акти прийому-передачі реєстру боржників, витяги з реєстру боржників до договорів факторингу, що в свою чергу підтверджує та дозволяє дійти висновку, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» одержав від Первісних кредиторів право вимоги по заборгованості Апелянта. Крім того, слід наголосити на тому, що договори укладені між первісними кредиторами та Апелянтом, договори факторингу, укладені між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому порядку також недійсними не визнані, тобто в силу ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Тобто, не надання суду першої інстанції окремо визначеного додатку до договорів факторингу не може слугувати підставою для відмови в задоволені позивних вимог в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справа розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставини справи.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Своє рішення мотивував тим, що відповідач не виконав зобов`язання по поверненню кредитних коштів за договорами, чим порушив умови кредитних договорів, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.07.2021 між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 (далі Відповідач або Позичальник) укладено Договір позики № (далі Договір позики).

Договір позики підписано шляхом підписання Акцепту оферти від 10.07.2021 на укладення Договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту від 10.07.2021 та отримання кредиту згідно Заявки анкети та надано згоду на використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису Позичальника.

Згідно Договору позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту, Основними умовами кредиту передбачено всі істотні умови договору, а саме: розмір кредиту, строки користування кредитом, строк дії Договору, відсоткові ставки за користування кредитом, загальна вартість кредиту та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього Договору.

Всі інші умови які визначають порядок і умови надання Товариством грошових коштів у позику на умовах фінансового кредиту, права та обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання та належного виконання умов Договору та Електронного договору, а також регулюють відносини, що виникають між Товариством і Позичальником викладені у ПРАВИЛАХ, з якими ознайомився Позичальник до укладення Договору, та які є невід`ємною частиною Договору (Оферти та Акцепту Оферти).

Дані Правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст. 641, 644 ЦК України, укласти договір позики на умовах, що встановлені Товариством і застосовуються у разі подання фізичною особою Потенційним позичальником заявки на сайті Товариства: www.moneyboom.ua (далі Сайт Товариства) на отримання позики та здійснення інших дій, що передбачають дані Правила. Електронний договір укладається на сайті ТОВ «ІНФІНАНС» за однією з наведених далі електронних адрес: www.moneyboom.ua з використанням ІТС.

Підписуючи Договір позики Позичальник підтвердив, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Товариством йому надана. Акцептуючи оферту, Позичальник підтвердив отримання пояснень Товариства з метою забезпечення Позичальнику можливості оцінити, чи адаптовано Договір до його потреб та фінансового стану. До того ж, відповідно до Договору позики, Позичальник підтвердив, що самостійно перед укладанням Договору повністю ознайомився з Правилами, викладеними на веб-сайті Товариства, Проектом Договору, який відповідає умовам даного Договору, та погоджуюся з ними. Акцептуючи оферту Позичальник підтвердив, що уклав цей Договір на сприятливих для себе умовах, у тому числі з отриманням повної інформації від Товариства, достатньої та необхідної для прийняття ним рішення щодо укладення цього Договору, що відповідає його внутрішній волі.

24.11.2022 між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», Позивач) укладено Договір факторингу № 24/11-22/2 (далі Договір факторингу), у відповідності до умов якого ТОВ «ІНФІНАНС» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ІНФІНАНС» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію».

Виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що кредитні договори № від 10.07.2021 року; № /708636 від 20.07.2021 року; № /445695 від 10.07.2021 року, №14468-07/2021 від 22.07.2021 року підписані відповідачем електронним підписом. Вказане вбачається із зазначення в тексті договорів про підписання сторонами таких договорів електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.

Встановлено, що відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подавала заявки на отримання кредитів за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредитів, після чого кредитори надіслали відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використала для підтвердження підписання кредитних договорів. Без здійснення зазначених вище дій відповідачем кредитні договори не були б укладені сторонами.

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» оспорювані кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей12,81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 , від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19.

Укладені з ОСОБА_2 вищезазначені договори в судовому порядку розірвані не були, не визнані вони також недійними, тобто в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Твердження апелянта про те, що позивач не довів обставин отримання ним коштів відповідно до умов кредитних договорів, на увагу не заслуговують, з огляду на наступне.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24 травня 1995 року № 88.

У пункті 2.1 зазначеного Положення вказано, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, і включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно пунктом 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На виконання вищевказаних норм закону, та в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач надав суду документи щодо надання кредитів позичальнику, які складені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: копії кредитних договорів, які містить підписи обох сторін і в кредитних правовідносинах є первинним бухгалтерським документом, та копії квитанцій за сплату №97127109 від 10.07.2021, копії інформаційних довідок № 4029/10 від 26.10.2023, №3252/10 від 26.10.2023 року ТОВ «Платежі онлайн», які є оператором системи прийому платежів «Platon» про перерахування на картку відповідача, зазначені нею у відповідних кредитних договорах суми (а.с.158-162).

Зазначені докази є належними та допустимими, та такими, що підтверджують факт виконання кредиторами свого обов`язку з надання кредиту та перерахування грошових коштів. Доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Враховуючи те, що за умовами вищезазначених договорів відповідач отримала кредитні кошти та користувався ними, відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить, чи доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не була позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме відповідач має доступ до свого рахунку, а саме карти № НОМЕР_1 , і вона мала можливість представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів у відповідну дату (проміжок часу), оскільки відповідно до принципу змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 12 ЦПК України).

Крім того, відповідач, в свою чергу, не спростувала належними і допустимими доказами, що нею не отримано карту, на яку було направлено кошти за договорами про надання фінансових кредитів. Також нею не надано належних та допустимих доказів тому, що їй не надсилався одноразовий ідентифікатор (електронного підпису) 10 липня 2021 року ТОВ «Інфінанс» , 20 липня 2021 року ТОВ «Кредитна Установа Європейська кредитна група» та 10 липня 2021 року ТОВ «Гоуфінгоу» , 22 липня 2021 року ТОВ «ФК «Інвеструм».

Враховуючи вищевикладене, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів позики, які оформлені сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредитні кошти за вищезазначеними договорами про надання фінансового кредиту, проте не виконала взяті на себе зобов`язання в добровільному порядку у строки, передбачені кредитними договорами, отримані в кредит кошти не повернула. При цьому, апеляційний суд зауважує, що вказані договори підписані електронними підписами, використання яких є неможливим без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Згідно з нормою статті 562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені у статтях 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№ 202/4494/16-ц).

Встановлено, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав та не повернув у встановлений строк кредит разом із нарахованими відсотками, а тому втратив право на пільгову процентну ставку за користування кредитними коштами.

Позивач набув права вимоги за вказаними договорами внаслідок укладення договорів факторингу № 24/11-22/2 від 24.11.2022 року, № 19042022-С від 19.04.2022 року, № 17042022-І від 19 квітня 2022 року, № 17012022 від 18.01.2022року.

Окрім того, з матеріалів справи чітко вбачається, що позивачем до позовної заяви додано витяги з реєстру боржників, з якими і пов`язано набуття позивачем права вимоги.

Посилання в додаткових поясненнях представника апелянта на те, що надані документи не підтверджують переходу права вимоги за кредитними договорами, що нібито укладені з первісними кредиторами, не приймаються судом апеляційної інстанції та є безпідставним, адже до позову було додано копії витягів з договорів факторингу, акти прийому-передачі реєстру боржників, витяги з реєстру боржників до договорів факторингу, що підтверджує, що ТОВ «ФК «ЕАПБ» одержав від первісних кредиторів право вимоги по заборгованості відповідача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що договори факторингу не визнані недійсними у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.

Інші доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем своїх позовних вимог, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Повний текст постанови складений 01 серпня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова.