Постанова

Іменем України

4 червня 2025 року

м. Київ

Справа № 550/1079/21

Провадження № 61-13919св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,

учасниками якої є:

позивач - Чутівська селищна рада (далі - селищна рада), в особі якої в інтересах держави позов подав заступник керівника Полтавської обласної прокуратури (далі - прокуратура) Титарчук Ілля Григорович (далі - прокурор),

відповідач- ОСОБА_1 (далі - відповідач), в інтересах якого діє адвокат Панченко Олена Олександрівна (далі - адвокат),

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - третя особа),

про розірвання договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди, припинення цього права та повернення земельної ділянки

за касаційною скаргою прокурора на постанову Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року, яку, ухвалила колегія суддів у складі Кузнєцової О. Ю., Гальонкіна С. А., Карпушина Г. Л.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Вступ

1. Відповідач уклав із органом Держгеокадастру договір оренди земельної ділянки державної власності з цільовим призначенням для сінокосіння та випасання худоби. Згодом власницею цієї ділянки стала територіальна громада, від імені якої діє селищна рада. Під час перевірки дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельної ділянкиінспектор органу Держгеокадастру склала акт про те, що відповідач використовував земельну ділянку не за цільовим призначенням, бо обробив її та засіяв соєю. Тому прокурор звернувся до суду та просив розірвати договір оренди землі, скасувати державну реєстрацію права оренди, припинити це право та зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку у розпорядження селищної ради.

2. Суд першої інстанції задовольнив позов з огляду на нецільове використання земельної ділянки. Апеляційний суд це рішення скасував і відмовив у задоволенні позову. Мотивував тим, що прокурор не довів використання ділянки не за її цільовим призначенням, а інспектор, яка проводила перевірку, порушила низку вимог чинного законодавства під час складення акта перевірки. Прокурор із висновком апеляційного суду не погодився.

3. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на такі питання: (1) чи є нецільове використання земельної ділянки підставою для розірвання договору оренди та зобов`язання повернути її у розпорядження селищної ради? (2) чи є вимоги про скасування державної реєстрації права оренди та його припинення належними способами захисту права власності? Вирішив, що встановлення факту використання орендарем земельної ділянки не за її цільовим призначенням є підставою для розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки її власнику. На підставі рішення суду про розірвання договору оренди припиняється право оренди, а державний реєстратор вносить відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр). Тому вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди та припинення цього права не є належними способами захисту права власності.

(2) Зміст позовної заяви

4. У жовтні 2021 року прокурор звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- розірвати договір оренди від 30 вересня 2015 року, який третя особа уклала з відповідачем (далі - договір оренди), щодо земельної ділянки з кадастровим номером :00:003:0276 і площею 9,4363 га на території Вільхуватської сільської ради Чутівського району Полтавської області (далі - земельна ділянка);

- скасувати державну реєстрацію права оренди відповідача на земельну ділянку, яке зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора Чутівського районного управління юстиції Полтавської області Почапського Сергія Валерійовича від 22 жовтня 2015 року з індексним номером 25502853 (далі - рішення з індексним номером 25502853);

- припинити право оренди відповідача на земельну ділянку;

- зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку.

5. Мотивував вимоги так:

5.1. 30 вересня 2015 року третя особа уклала з відповідачем договір оренди земельної ділянки для сінокосіння та випасання худоби строком на 25 років зі сплатою щороку 2 993,97 грн орендної плати (7 % від нормативної грошової оцінки 1 га пасовища по області).

5.2. Інспектор у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Каньшина Оксана Костянтинівна (далі - інспектор) провела перевірку дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельної ділянки. Згідно з актом перевірки від 24 вересня 2020 року № 869-ДК/0777/АП/09/01-20 (далі - акт перевірки) земельна ділянка, яка має сільськогосподарське призначення та перебуває у державній власності, використовується не за цільовим призначенням (ґрунт на ділянці оброблений механічним способом і засіяна соя).

(3) Зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

6. 27 червня 2022 року Полтавський районний суд Полтавської області ухвалив рішення про задоволення позову: розірвав договір оренди; скасував у Реєстрі державну реєстрацію права оренди відповідача на земельну ділянку на підставі рішення з індексним номером 25502853; припинив це право; зобов`язав відповідача повернути земельну ділянку у розпорядження селищної ради; стягнув з відповідача на користь прокуратури 6 810,00 грн судового збору за подання позовної заяви. Мотивував так: відповідач порушив умови договору оренди та змінив вид цільового використання земельної ділянки (пасовища), що є порушенням вимог статей 20, 31, 33 - 37 Земельного кодексу України (далі - ЗК України); протиправність поведінки відповідача підтверджує акт перевірки.

7. 29 серпня 2023 року Полтавський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою задовольнив апеляційну скаргу відповідача: скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову; стягнув із прокуратури на користь відповідача 10 215,00 грн судових витрат. Мотивував так:

7.1. Земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї самої категорії, можна використовувати за різними видами цільового призначення, які визначені у класифікації та характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо.

7.2. Згідно з наказом третьої особи від 14 вересня 2020 року № 869-ДК «Про здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності» інспектору доручили проведення перевірки за участю начальника відділу третьої особи у Чутівському районі з 16 до 24 вересня 2020 року. Проте згідно з актом перевірки її провела інспектор, а її начальник, який також мав відповідний обов`язок, участі у перевірці не брав, акт не підписав.

7.3. Відсутність підписів посадових осіб, які проводили (чи мали проводити) перевірку, підтверджує порушення вимог законодавства щодо проведення перевірки, внаслідок чого такий акт є недопустимим доказом порушення земельного законодавства.

7.4. У матеріалах справи немає відомостей про повідомлення відповідача про проведення планової перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо земельної ділянки.

7.5. Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач звернувся до селищної ради як до власника земельної ділянки з проханням провести обстеження стану її використання. Згідно з актом комісії виконавчого комітету селищної ради від 30 листопада 2021 року на земельній ділянці є зелена рослинність (т. 1, а. с. 148).

Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідач повторно звернувся до селищної ради з такою ж заявою. За наслідками обстеження земельної ділянки комісія виконавчого комітету селищної ради склала акт від 9 березня 2023 року про те, що на земельній ділянці є рештки скошеної рослинності (стерня).

Ці акти підтверджують цільове використання відповідачем земельної ділянки згідно з умовами договору оренди.

(4) Провадження у суді касаційної інстанції

8. 21 вересня 2023 року прокурор подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив: (1) скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції; (2) вирішити питання про розподіл судових витрат; (3) повідомити Офіс Генерального прокурора та сторін про дату і час розгляду справи.

9. 11 жовтня 2023 року Верховний Суд у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про залишення касаційної скарги без руху та встановив строк з дня вручення копії тієї ухвали для усунення недоліків.

10. 26 жовтня 2023 року прокурор надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків.

11. 6 грудня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора та витребування справи із суду першої інстанції.

12. 4 жовтня 2024 року на підставі службової записки секретаря Третьої судової палати Фаловської І. М. заступник керівника Апарату Верховного Суду - керівник секретаріату Касаційного цивільного суду Грицик О. Ф. видала розпорядження № 1177/0/226-24, згідно з яким призначила повторний автоматизований розподіл справи за касаційним провадженням № 61-13919ск23. Того ж дня згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями суддею-доповідачем призначили Гудиму Д. А., а членами колегії суддів - Краснощокова Є. В. і Пархоменка П. І.

13. 22 травня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів і відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повідомлення Офісу Генерального прокурора та сторін про дату і час розгляду справи.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

14. Прокурор мотивував касаційну скаргу так:

14.1. Апеляційний суд не врахував висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 січня 2019 року у справі № 823/1154/18, від 13 березня 2019 року у справі № 826/11708/17, від 9 липня 2020 року у справі № 824/561/18-а, від 9 червня 2021 року у справі № 240/9054/19, від 25 травня 2022 року у справі № 120/1196/19-а, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 2 травня 2023 року у справі № 917/531/19, від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 917/2117/19, від 12 грудня 2019 року у справі № 904/1054/19.

14.2. Апеляційний суд не звернув увагу, що відповідач отримав в оренду земельну ділянку з цільовим призначенням для сінокосіння та випасання худоби, проте фактично використовував її для інших потреб - розорав її і засіяв зернобобовими сільськогосподарськими культурами. Тобто самовільно змінив вид використання земельної ділянки із пасовища на ріллю.

14.3. Необґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що акт перевірки є неналежним доказом.

14.4. Апеляційний суд помилково застосував приписи Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», так як інспектор здійснив контроль за використанням та охороною земельної ділянки комунальної власності відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а не перевірку відповідача як суб`єкта господарювання. Тому апеляційний суд необґрунтовано вважав, що лише підпису інспектора в акті перевірки недостатньо.

14.5. Апеляційний суд безпідставно взяв до уваги докази, які подав відповідач, зокрема акти комісії виконавчого комітету селищної ради від 30 листопада 2021 року та від 9 березня 2023 року щодо обстеження стану використання земельної ділянки на предмет відповідності умовам договору оренди. Ці акти складені через рік і три роки відповідно після перевірки інспектора. Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги акт від 30 листопада 2021 року, оскільки він не спростовує зафіксованих в акті перевірки порушень та є менш вірогідним.

14.6. Соя - це сільськогосподарська культура, типовий період збирання якої з кінця літа до початку осені (із серпня до жовтня). Відповідач зібрав урожай сої у 2020 році, тому наприкінці листопада 2021 року комісія виконавчого комітету селищної ради виявила на земельній ділянці лише залишки рослинності.

14.7. Апеляційний суд за відсутності поважних причин прийняв від відповідача як доказ акт виконавчого комітету селищної ради від 9 березня 2023 року. Відповідач не обґрунтував неможливість подати цей доказ до суду першої інстанції.

14.8. Підписання акта перевірки тільки інспектором є недоліком процесуального характеру, який не впливає на виявлене порушення земельного законодавства з боку відповідача - самовільне розорювання земельної ділянки.

(2) Позиції інших учасників справи

15. 13 лютого 2024 року адвокат в інтересах відповідача сформувала у системі «Електронний суд» відзив (вх. № 5219/0/220-24 від 14 лютого 2024 року), у якому просила закрити касаційне провадження. Мотивувала, зокрема, так:

15.1. Висновки Верховного Суду, які за твердженням прокурора, мав урахувати апеляційний суд, сформульовані у неподібних зі справою № 550/1079/21 правовідносинах.

15.2. Якщо б інспектор дійсно під час перевірки встановила порушення приписів статті 37 Закону України «Про охорону земель» під час використання земельної ділянки, то винну особу треба було притягнути до відповідальності й усунути порушення. Інспектор не склала протокол про адміністративне правопорушення та не надіслала його відповідачу.

15.3. Виконавчий комітет селищної ради не підтвердив розорення земельної ділянки, про що склав відповідні акти. Якби відповідач розорав сіножаті, то і в листопаді 2021 року, і у березні 2023 року було б можливо візуально виявити розорення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції

16. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 6 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на підставах, визначених у пунктах 1 і 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

17. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

18. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

19. З огляду на вказані приписи Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржене судове рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, але не обмежений ними тоді, коли, зокрема, необхідно врахувати висновок щодо застосування норм права, який Верховний Суд сформулював у постанові після подання касаційної скарги.

(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків апеляційного суду

(2.1) Чи є нецільове використання земельної ділянки підставою для розірвання договору оренди та зобов`язання повернути її у розпорядження селищної ради?

20. Прокурор зазначив, що відповідач є орендарем земельної ділянки, яка спочатку перебувала у державній власності, а потім перейшла у комунальну. Під час перевірки інспектор встановила, що відповідач використовує цю ділянку не за цільовим призначенням, тобто не для сінокосіння та випасання худоби, а саме виявила обробіток ґрунту механічним способом і посів сільськогосподарської культури. Тому прокурор, зокрема, просив розірвати договір оренди та зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку у розпорядження селищної ради. Суд першої інстанції задовольнив ці вимоги. Тоді як апеляційний суд відмовив у їхньому задоволенні через недоведеність використання ділянки не за її цільовим призначенням.

21. Прокурор не погодився з висновком апеляційного суду. Вказав, що акт перевірки, згідно з яким достовірно встановлений факт нецільового використання земельної ділянки, підтверджує порушення відповідачем умов договору оренди та земельного законодавства.

22. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду сприймає цей аргумент прокурора та, врахувавши висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 4 лютого 2025 року у справі № 916/3679/23, від 15 квітня 2025 року у справі № 917/839/22, вважає, що використання земельної ділянки не за цільовим призначенням є підставою для розірвання договору її оренди та зобов`язання відповідача повернути цю ділянку територіальній громаді.

23. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

24. У статті 629 ЦК України закріплений один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають не лише суб`єктивні права, але й обов`язки, які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: (1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірвання договору в судовому порядку; (3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором і законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що визначені у главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (його нікчемності або визнання його недійсним за рішенням суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

25. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

26. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (пункт «а» частини першої статті 143 ЗК України).

27. Використання земельної ділянки не за цільовим призначенням може бути підставою для припинення в судовому порядку як права власності, так і права користування нею (пункт «а» частини першої статті 143 ЗК України) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 50)).

28. Однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є її використання не за цільовим призначенням (пункт «ґ» частини першої статті 141 ЗК України).

29. Поняття «використання земельної ділянки не за цільовим призначенням» стосується тих випадків, коли на ділянці із певним цільовим призначенням проводиться діяльність, яка виходить за межі цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки. Обставини використання орендарем земельної ділянки оцінює суд. Дострокове розірвання договору оренди можливе, зокрема, на вимогу однієї зі сторін договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом або договором. Окремою підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди є використання орендарем цієї ділянки не за цільовим призначенням (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 4 лютого 2025 року у справі № 916/3679/23, від 15 квітня 2025 року у справі № 917/839/22).

30. На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (частина перша статті 32 Закону України «Про оренду землі»)

31. Орендодавець має право, зокрема вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди (частина перша статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

32. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо: вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ (частина третя статті 37 Закону України «Про охорону земель» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

33. У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця (частина перша статті 34 Закону України «Про оренду землі»).

34. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 21)).

35. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша - третя статті 367 ЦПК України).

36. За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд може встановити нові обставини, якщо їхню наявність підтверджують нові докази, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з доведених нею поважних причин. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин особа не подала до суду першої інстанції, інші учасники справи мають право висловити думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і на засіданні апеляційного суду.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подали до суду першої інстанції, апеляційний суд має врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо обов`язку учасника справи добросовісно здійснювати права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Висновок про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їхньому прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати в ухвалі під час обговорення заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц).

37. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:

37.1. 24 вересня 2015 року згідно з наказом «Про затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки в оренду» № 1493/0/75-15-СГ третя особа затвердила відповідачу проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння і випасання худоби із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Вільхуватської сільської ради Чутівського району Полтавської області та передала цю ділянку в довгострокову оренду на 25 років.

37.2. 30 вересня 2015 року на підставі цього наказу третя особа уклала з відповідачем договір оренди, право оренди за яким 22 жовтня 2015 року зареєстрували у Реєстрі (номер запису про інше речове право 11716376; рішення з індексним номером 25502853).

37.3. На той час земельна ділянка належала до земель державної власності. Цю ділянку передали для сінокосіння та випасання худоби (пункт 14 договору оренди). У пункті 16 договору визначили умови збереження стану об`єкта оренди, зокрема, використання земельної ділянки згідно з її цільовим призначенням із дотриманням вимог чинного законодавства; у пункті 18 - заборону зміни цільового призначення цієї ділянки; у пункті 30 - обов`язок орендаря її використовувати за цільовим призначенням і дотримувати вимог земельного законодавства.

37.4. 15 грудня 2020 року згідно з відомостями з Реєстру на підставі наказу «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» № 49-ОТГ третя особа передала земельну ділянку із державної у комунальну власність селищної ради. Державна реєстрація права територіальної громади відбулася 12 травня 2021 року.

37.5. На виконання наказу третьої особи від 14 вересня 2020 року № 869-ДК інспектор провела перевірку дотримання вимог земельного законодавства під час використання земель державної та комунальної власності щодо земельної ділянки, про що 24 вересня 2020 року склала акт перевірки. Згідно з останнім цю ділянку використовували не за цільовим призначенням: на ній на момент перевірки був механічним способом оброблений ґрунт і знаходився посів сої; відповідно до відомостей із Державного земельного кадастру земельна ділянка перебуває у користуванні відповідача на підставі договору оренди, право якої зареєстроване 22 жовтня 2015 року. На підставі викладеного інспектор встановила, що відповідач під час використання такої ділянки порушив вимоги статті 37 Закону України «Про охорону земель» шляхом розорювання сіножатей.

38. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог розірвати договір оренди землі та зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку, призначену для сінокосіння і випасання худоби, оскільки він використовував цю ділянку не за її цільовим призначенням, обробив ґрунт механічним способом і засіяв сільськогосподарську культуру (близький за змістом висновок сформульований у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 серпня 2020 року у справі № 468/1680/17-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 4 лютого 2025 року у справі № 916/3679/23, від 15 квітня 2025 року у справі № 917/839/22 тощо).

39. Перевірка дотримання у 2020 році інспектором порядку проведення планової перевірки не входить до предмета доказування у цій справі, як і акти, що стали підставою для проведення тієї перевірки, не є предметом оскарження. Суди не встановили обставин, які спростовують нецільове використання відповідачем земельної ділянки. Апеляційний суд помилково взяв до уваги складений за заявою відповідача акт комісії виконавчого комітету селищної ради від 30 листопада 2021 року про те, що на земельній ділянці станом на той час була зелена рослинність, а також акт цієї комісії від 9 березня 2023 року (складений після того, як суд першої інстанції ухвалив рішення) про те, що на цій ділянці на час складання акта були рештки скошеної рослинності (стерня). Ті акти не стосуються подій вересня 2020 року, які зафіксовані в акті перевірки. Крім того, апеляційний суд прийняв й оцінив як новий доказ - акт від 9 березня 2023 року, - не вказавши, у чому полягала винятковість подання цього доказу на стадії апеляційного перегляду.

40. З огляду на вказане постанову апеляційного суду в частині відмови у розірванні договору оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку слід скасувати, а рішення суду першої інстанції про задоволення цих вимог залишити в силі.

(2.2) Чи є вимоги про скасування державної реєстрації права оренди та його припинення належними способами захисту права власності?

41. Позивач просив скасувати державну реєстрацію права оренди відповідача на земельну ділянку та припинити це право. Суд першої інстанції задовольнив ці вимоги. Вважав підставою для цього розірвання договору оренди землі. Апеляційний суд із таким рішенням не погодився. Вважав зазначені вимоги необґрунтованими. Прокурор не погодився з висновком апеляційного суду. Просив залишити в силі рішення суду першої інстанції про скасування державної реєстрації права оренди відповідача та припинити це право. Проте колегія суддів вважає ці вимоги неналежними способами захисту порушеного права позивача.

42. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

43. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

44. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту спірних правовідносин, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).

45. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152), від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (пункт 55)).

46. За змістом статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення про розірвання договору оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку є підставою для внесення до реєстру відомостей про припинення права оренди відповідача. Тому вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди є неналежним способом захисту права (див. близький за змістом висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 березня 2025 року у справі № 179/36/22). Оскільки розірвання за рішенням суду договору оренди землі припиняє право оренди, то вимога про припинення цього права також не є належним способом захисту права власності позивача (орендодавця).

47. З огляду на викладене постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації права оренди та припинення цього права належить змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(3.1) Щодо суті касаційної скарги

48. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункти 3 і 4 частини першої статті 409 ЦПК України).

49. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, третя і четверта статті 412 ЦПК України).

50. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

51. Беручи до уваги висновок про часткову обґрунтованість касаційної скарги, її слід задовольнити частково: постанову апеляційного суду скасувати у частині відмови у задоволенні вимог про розірвання договору оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку і залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення цих вимог; постанову апеляційного суду змінити у мотивувальній частині, виклавши її у цій редакції стосовно відмови у задоволенні вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди та припинення цього права, а в іншій частині щодо цих вимог залишити без змін; постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції скасувати у частині розподілу судових витрат.

(3.2) Щодо судових витрат

52. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

53. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

54. Ціна позову визначається у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки (пункт 8 частини першої статті 176 ЦПК України).

55. Позовна вимога про зобов`язання повернути орендовану земельну ділянку має немайновий характер, оскільки є вимогою про виконання обов`язку в натурі (повернення належної орендодавцеві земельної ділянки), об`єктом вимоги є дія зобов`язаної сторони, яка не піддається грошовій (вартісній) оцінці, а вирішення спору не вплине на склад майна сторін спору та не змінить власника майна. Отже, ставка судового збору за подання такої позовної заяви визначається як за вимогу немайнового характеру (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 5 липня 2023 року у справі № 912/2797/21).

56. За подання до суду:

- позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункти 1 і 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»);

- апеляційної скарги на рішення суду - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (підпункт 6 пункту 1 частини другої статті 4 цього Закону);

- касаційної скарги на рішення суду - 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви в розмірі оспорюваної суми (підпункт 7 пункту 1 частини другої статті 4 вказаного Закону).

57. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2 270,00 грн.

58. За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (речення перше та друге частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір»).

59. Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду, зокрема в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (пункт 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

60. Прокурор заявив 1 вимогу майнового характеру (про розірвання договору оренди, згідно з яким орендна плата складала 2 993,97 грн щороку) та 3 вимоги немайнового характеру (про скасування рішення з індексним номером 25502853, припинення права оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку).

61. За подання позовної заяви прокуратура мала сплатити 9 080,00 грн (2 270 грн + (2 270,00 грн х 3)); апеляційної скарги відповідач мав сплатити 13 620,00 грн (9 080,00 грн х 150 %); касаційної скарги прокуратура мала сплатити 18 160,00 грн (9 080,00 грн х 200 %).

62. До позовної заяви прокуратура приєднала два платіжні доручення № 1568 від 1 липня 2021 року на суму 4 540,00 грн та № 2411 від 5 жовтня 2021 року на суму 2 270,00 грн, тобто всього на 6 810,00 грн (т. 1, а. с. 44, 45). Отже, прокуратура не доплатила 2 270,00 грн судового збору (9 080,00 грн - 6 810,00 грн).

До апеляційної скарги відповідач долучив квитанцію від 25 липня 2022 року № 0.0.0.1 на суму 10 215,00 грн (т. 1, а. с. 214), тобто не доплатив 3 405,00 грн судового збору (13 620,00 грн - 10 215,00 грн).

Згідно з платіжною інструкцією № 2659 від 24 жовтня 2023 року за подання касаційної скарги прокуратура сплатила 76 457,04 грн судового збору, тобто переплатила 58 297,04 грн (76 457,04 грн - 18 160,00 грн).

63. Таким чином, судовий збір за наслідками розгляду справи у судах трьох інстанцій із урахуванням викладеного слід було б розподілити так:

з відповідача стягнути (1) на користь прокуратури 13 620,00 грн судового збору за подання позову й касаційної скарги (4 540,00 грн + 9 080,00 грн за дві задоволені позовні вимоги) і (2) у дохід Державного бюджету України 3 405,00 грн недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги;

з прокуратури стягнути (1) на користь відповідача 6 810,00 грн судового збору за апеляційний розгляд та (2) у дохід Державного бюджету України 2 270,00 грн недоплаченого судового збору за подання позову.

Однак, оскільки відповідач має сплатити на користь прокуратури більшу суму судового збору, то відповідно на суму, яку має сплатити прокуратура на користь відповідача, слід зменшити стягнення з відповідача на користь прокуратури, а саме із 13 620,00 грн до 6 810,00 грн (13 620,00 грн - 6 810,00 грн).

Крім того, оскільки прокуратура переплатила 58 297,04 грн судового збору за подання касаційної скарги, то з цієї суми слід вирахувати недоплачені 2 270,00 грн за подання позову. Прокуратура може звернутися до суду із заявою про повернення 56 027,04 грн надмірно сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у х в а л и в:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури Титарчука Іллі Григоровича в інтересах держави в особі Чутівської селищної ради задовольнити частково.

2. Постанову Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року скасувати у частині відмови у задоволенні вимог про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку і залишити в силірішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 червня 2022 року про задоволення цих вимог.

3. Постанову Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року змінити у мотивувальній частині стосовно відмови у скасуванні державної реєстрації права оренди та припинення цього права, виклавши її у редакції цієї постанови, а в іншій частині щодо цих вимог залишити без змін.

4. Постанову Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року та рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 червня 2022 року скасувати у частині розподілу судових витрат.

5. Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКП НОМЕР_1 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (адреса: вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтава, 36000; код у ЄДР 02910060) 6 810,00 грн судового збору.

6. Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКП НОМЕР_1 ) у дохід Державного бюджету України 3 405,00 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат
Судді Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко