КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9884/2025
Справа № 756/1019/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Шевчука А.В. в м. Київ 04 квітня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути зі ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики № 78578857 в розмірі 38000 грн., за кредитним договором № 3412739 в розмірі 14800 грн., всього 52800 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 21 січня 2023 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 уклали договір позики № 78578857, згідно п. 1 якого за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (позику) на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.

14 червня 2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЕАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21. Відповідно до реєстру боржників № 8 від 26 липня 2023 року до договору факторингу, ТОВ «ФК «ЕАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 38000 грн., з яких 9500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 25800 грн. сума заборгованості за відсотками.

25 січня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 3412739, відповідно до п. 2.1 якого кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, і яка зазначена в даному п.п. кредитного договору. Згідно п. 2.4 кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування ТОВ «Лінеура Україна» суми кредиту (загального розміру) на користь клієнта.

19 липня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЕАПБ» укладено договір факторингу № 19072023. Відповідно до реєстру боржників від 19 липня 2023 року до договору факторингу, ТОВ «ФК «ЕАПБ» набуло право вимоги до відповідача в сумі 14800 грн., з яких 2500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 12300 грн. сума заборгованості за процентами.

З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року позов задоволено, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕАПБ» заборгованість за договором позики № 78578857 від 21 січня 2023 року, за кредитним договором № 3412739 від 25 січня 2023 року у сумі 52800 грн., а також судовий збір в розмірі 3028 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на зміст ст. 128, 130, 8 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про поштовий зв`язок», вказував, що жодних листів, судових повісток, копій позовної заяви з доданими матеріалами від суду не отримував та не знав про сам факт наявності справи та судових засідань, що позбавило його права надати суду докази, якими він заперечує проти позову.

Щодо кредитного договору № 78578857 від 21 січня 2023 року, звертав увагу, що строк кредитування за даним договором становить 30 днів, договором передбачено базову процентну ставку, знижену процентну ставку та процентну ставку за понадстрокове користування позикою, яка не застосовується у період воєнного стану. Водночас, новий строк кредитування після 20 лютого 2023 року сторонами не погоджувався і договором не передбачений. За таких умов, враховуючи правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц, враховуючи закінчення строку кредитування та відсутність нового погодженого між сторонами строку кредитування, законодавець втратив право нараховувати проценти. В зв`язку з цим вимога щодо нарахування відсотків у розмірі 28500 грн. задоволенню не підлягала, оскільки орієнтовна вартість кредиту становить 12350 грн., де тіло кредиту становить 9500 грн. та 2850 грн. відсотків.

Звертав увагу, що договір факторингу підписаний 21 червня 2021 року, а договір позики ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» із ОСОБА_1 було укладено 21 січня 2023 року. Тобто договір факторингу укладено ще до самого існування кредиту, що унеможливлює його передачу. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Вказував, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами наявність кредитної заборгованості, її розмір та період, за який слід розраховувати розмір заборгованості, а також позивачем не надано до суду виписки з рахунку, у випадку, якщо він був відкритий на ім`я відповідача.

Законом України «Про споживче кредитування» передбачено, що максимальна сума пені, штрафів за прострочення споживачем кредитних зобов`язань по споживчому кредиту не може перевищувати подвійної суми по договору кредитування, та не може бути збільшена. Також сума штрафів та пені не може перевищувати 50 % суми, наданої за кредитним договором.

Заявлені позивачем до стягнення суми процентів не ґрунтуються на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому не підлягають задоволенню. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту, а також виписки за картковими рахунками та сам розрахунок заборгованості з моменту укладення кредитного договору, в якому прослідковується виконання умов зобов`язання відповідачем по кредитному договору. Наданий фактором розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом, який підтверджує наявність суми боргу перед позивачем та наявність самої заборгованості, оскільки він не є первинним бухгалтерським документом. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався з матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивачем не надано.

Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку, є правильними.

Крім того, вказував, що відповідно до п. 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей нарахування процентів за споживчими кредитами під час воєнного стану та удосконалення державного регулювання у сфері фінансових послуг», починаючи з 24 лютого 2022 року до закінчення військового стану плюс 30 днів після його завершення за прострочення платежів за кредитами не можна застосовувати штрафні санкції, такі як штрафи, пеня та інші платежі, кредитори не мають права збільшувати процентну ставку за несплату за кредитом (крім випадків, якщо договір передбачає змінну ставку); усі штрафи та пені, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення, мають бути списані. У зв`язку з цим вимоги щодо нарахування відсотків у розмірі 28500 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо кредитного договору № 3412739, посилався на положення Закону України «Про споживче кредитування», п. 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей нарахування процентів за споживчими кредитами під час воєнного стану та удосконалення державного регулювання у сфері фінансових послуг», ст. 517, 1077 ЦК України, звертав увагу, що його не повідомляли про відступлення права вимоги до нового кредитора. Тому сума боргу за кредитним договором № 3412739 в розмірі 14800 грн. не підлягає задоволенню.

Крім того, наданий позивачем детальний розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлений працівниками ТОВ «ФК «ЄАПБ», є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоведеного розміру всієї суми непогашеного кредиту.

Зазначав, що в позові зазначається, що банк нараховує відсотки за користування кредитом за фіксованою процентною ставкою, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 4 паспорту споживчого кредиту. Проте роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вноситься відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Вказував, що позовна заява не відповідає вимогам ЦПК України, оскільки позивачем не зазначено відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Матеріали справи не містять доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості.

Від позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, судові засідання проводити без участі ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Зауважував, що в обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надало доказів отримання відповідачем кредитних коштів за відповідними договорами, однак вказані доводи є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

ТОВ «ФК «ЄАПБ» повідомляє, що не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів (касовими та меморіальними) на підтвердження отримання та повернення відповідачем кредитних коштів за укладеними з первісними кредиторами договорами, з тих причин, що позивач не є первісним кредитором, а дані документи відповідно до п. 35 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, формуються, складаються та зберігаються в установі банку, який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною установою банку.

У відповідності до умов укладеного кредитного договору кошти надаються позичальнику в безготівковій формі на банківську картку, вказану позичальником при укладенні кредитного договору.

Звертав увагу, що ідентифікація позичальника здійснюється через банк-емітент, яким видано картку. Отже, доступ до виписок по картці, на яку перераховано кредитні кошти, має банк-емітент та ОСОБА_1 . Ні первісні кредитори, ні ТОВ «ФК «ЄАПБ» не має доступу до даної інформації, яка є банківською таємницею. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів.

Однак відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорах, або доказів того, що вказані карткові рахунки йому не належать. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до них.

Наголошував, що в даному випадку предметом спору є захист порушеного права ТОВ «ФК «ЄАПБ», яке полягає у невиконанні договірних зобов`язань ОСОБА_1 за відповідними договорами шляхом стягнення заборгованості за ними. Тобто в даному випадку не є предметом спору саме визнання відповідного договору недійсним чи розірвання договору в зв`язку з істотним порушенням його умов. Жоден з договорів, на підставі яких ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, не був розірваним в судовому порядку або визнаний недійсним.

Вважав, що посилання відповідача про те, що суду не надано доказів отримання ним кредитних коштів, є помилковими та безпідставними, оскільки факти їх надання підтверджуються наявними в матеріалах справи договором позики та кредитним договором, які є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України.

Щодо доводів про неправомірне нарахування процентів, наводив умови кредитних договорів, на підставі яких нараховувалися проценти, детально викладав розрахунок заборгованості, вказував, що позичальник до моменту підписання договорів вивчив їх зміст і погодився з тим, що зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі.

Щодо заперечень відповідача в частині відступлення права вимоги, вказував, що чинним законодавством не заборонено відступлення майбутніх вимог, в той же час це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності. В даному випадку предмет права вимоги визначається договором факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, однак перехід права вимоги до боржників здійснюється за реєстрами права вимоги, які відповідно можуть бути укладені після укладення договору факторингу (в даному випадку реєстру боржників № 8 від 26 липня 2023 року).

Посилаючись на ст. 1080 ЦК України, якою передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, вказував, що є всі законні підстави вважати, що договори факторингу є дійсними та укладеними відповідно до вимог чинного законодавства.

Заперечуючи проти аргументів відповідача, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, вказував, що у позові наведені відомості на вимогу п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, що позивачем не здійснювалися заходи досудового врегулювання спору, оскільки законом не визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору для даної категорії справ. Також на вимогу п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України ТОВ «ФК «ЕАПБ» повідомило, що іншого позову до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав не подано. Відповідно до ст. 133 ЦПК України наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 та за відсутності доказів належного повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, про що ним вказується в апеляційній скарзі.

Наявне на а. с. 74 рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення - судової повістки, з відміткою Укрпошти про відсутність адресата ОСОБА_1 за вказаною адресою таким доказом бути не може, з огляду на те, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 не зареєстрований, згідно інформації в ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва» (а. с. 59), а місцем його реєстрації є АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки судом першої інстанції не було виконано процесуальний обов`язок щодо здійснення такого повідомлення, і оскільки ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за його відсутності без повідомлення належним чином, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року підлягає скасуванню відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з прийняттям нової постанови.

Розглядаючи позов ТОВ «ФК «ЄАПБ», апеляційний суд враховує таке.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 21 січня 2023 ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 уклали договір позики № 78578857, відповідно до умов якого відповідач мав отримати кредит в сумі 9500 грн. на 30 днів з кінцевим терміном повернення 20 лютого 2023 під базову процентну ставку 2,5% на день та процентну ставку за понадстрокове користування кредитом в розмірі 2,70% на день, орієнтовна загальна вартість позики 16625 грн. (а. с. 7 - 8 ).

В матеріалах справи міститься таблиця обчислення загальної вартості кредиту клієнта та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а. с. 9).

Згідно договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року (з урахуванням додаткових угод та акта приймання-передачі реєстру боржників), укладених між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», до останнього перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 78578857 на загальну суму 38000 грн., в тому числі 9500 грн. - основна сума боргу, та 28500 грн. - відсотки (а. с. 10 - 15).

Крім того, 25 січня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 3412739, відповідно до умов якого відповідач мав отримати кредит в сумі 2500 грн. на 360 днів з кінцевим терміном повернення 26 січня 2023 року зі стандартною ставкою на весь строк кредиту 30 341,06 % річних, стандартною процентною ставкою 2 % в день, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору 20500 грн. (а. с. 22 - 31).

Крім того, в матеріалах справи наявна копія паспорту споживчого кредиту (а. с. 34 - 35).

18 липня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали додатковий договір про прощення (анулювання) боргу до договору № 3412739 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого клієнт зобов`язується погасити частину основного боргу за договором у сумі 750 грн. у термін до 24 липня 2023 року, а товариство звільняє клієнта від обов`язку сплатити решту частини основного боргу за договором у сумі 1750 грн. Усі зобов`язання клієнта за договором припиняються з моменту виконання клієнтом умов, зазначених у п. 2 додаткового договору (а. с. 33).

Згідно договору факторингу № 19072023 від 19 липня 2023 року (з урахуванням акта приймання-передачі реєстру боржників), укладеного ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», до останнього перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 3412739 на загальну суму 14800 грн., в тому числі 2500 грн. - основна сума боргу, та 12300 грн. - відсотки (а. с. 36 - 40).

В матеріалах справи також містяться розрахунки заборгованості за кредитними договорами (а. с. 16, 41)

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Апеляційним судом встановлено і сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 21 січня 2021 року уклав договір позики № 78578857 з ТОВ «1 Безпечне Агентство необхідних кредитів», 25 січня 2023 року уклав кредитний договір № 3412739 з ТОВ «Лінеура Україна» в електронній формі.

Згідно з ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається, на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Так, у справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право позивача на пред`явлення будь-якої вимоги.

Враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що факти надання кредитних коштів підтверджуються наявними в матеріалах справи договором позики та кредитним договором, які не є розірваними та не визнані недійсними в судовому порядку, а тому є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України.

Апеляційний суд враховує, що належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

З урахуванням того, що надані позивачем розрахунки суми боргу за кредитними договорами не є зведеними документами, які не були погоджені з відповідачем і не підтверджені первинними обліковими бухгалтерськими документами, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості за вказаними договорами кредиту та позики у розмірах, зазначених у розрахунках.

Розрахунки заборгованості, на які посилався позивач у позові, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Вказані розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документами, що створені самим позивачем, а відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що позивач не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів (касовими та меморіальними) на підтвердження отримання та повернення відповідачем кредитних коштів за укладеними з первісними кредиторами договорами, з тих причин, що позивач не є первісним кредитором, а дані документи відповідно до п. 35 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, формуються, складаються та зберігаються в установі банку, який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною установою банку, не спростовують відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин та відхиляються апеляційним судом.

Тягар доказування покладено на сторони, що забезпечує реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видасться вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018 року, №917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року.

Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, апеляційний суд відхиляє необґрунтовані доводи відзиву на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 не надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить, і що заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

За таких умов, оскільки факту отримання ОСОБА_1 коштів за кредитними договорами в межах даного апеляційного перегляду не встановлено, нарахування процентів за користування кредитними коштами в будь-якому розмірі та за будь-який період є безпідставним, в зв`язку з чим апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги про незаконність нарахування відсотків та зустрічні аргументи позивача у відзиві на апеляційну скаргу.

Крім того, оцінюючи докази, надані ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на підтвердження переходу права вимоги до ОСОБА_1 , апеляційний суд звертає увагу, що позивач в якості доказів надав лише окремі аркуші договорів факторингу № 14/06//21 від 14 червня 2021 року, укладеного ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», а також № 19072023 від 19 липня 2023 року, укладеного ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Лінеура Україна» (а. с. 10 - 11, 36 - 38).

Копії окремих аркушів договорів факторингу не є належним чином засвідченими копіями документів та не є засвідченими витягами з них, тому не можуть вважатися належними, допустимими та достовірними доказами у розумінні ст. 77 - 79 ЦПК України.

Крім того, витяги з реєстру боржників до договорів факторингу не підписано та не завірено печатками другої сторони (а. с. 15, 40). Фактично додані витяги є документами, що створені позивачем та підписані його керівником, що не є ідентичним копіям оригінального документа.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки у позові (на а. с. 5 зворот) наведені відомості на вимогу п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, що позивачем не здійснювалися заходи досудового врегулювання спору, оскільки законом не визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору для даної категорії справ. Також на вимогу п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України ТОВ «ФК «ЕАПБ» повідомило, що іншого позову до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав не подано. Відповідно до ст. 133 ЦПК України позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Апеляційний суд також не може погодитися з доводами відповідача, що право вимоги за кредитним договором від 21 січня 2023 року, укладеним після укладення договору факторингу від 21 червня 2021 року, не могло бути переданим як вимога, якої не існувало на момент укладення договору факторингу, оскільки дані доводи не ґрунтуються на положеннях ст. 1078 ЦК України, відповідно до якої предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що жодних належних та допустимих доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо отримання відповідачем кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру, а також переходу прав вимоги до відповідача матеріали справи не містять, а відтак позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягає, оскільки є недоведеним та необґрунтованим.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, що є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки відповідачем за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 4242 грн., вказані судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2, задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» (м. Київ вул. Симона Петлюри 30 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 4242 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.