Провадження №22-ц/812/906/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

04 серпня 2025 року м. Миколаїв справа № 490/10501/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Шкред Анастасією Олександрівною, на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 березня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Чулупа О.С. в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві, повний текст рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

встановив:

21 листопада 2024 року ОСОБА_1 діючи через свого представника адвоката Шкред А.О., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати її особистою приватною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0359 га, кадастровий номер :18:003:0012, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначила, що з 30 січня 2015 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

17 січня 2019 року вона придбала у ОСОБА_3 спірне нерухоме майно. Позивач вказувала, що вищевказаний будинок та земельну ділянку нею було придбано за особисті кошти, отримані нею від продажу 23/100 частини квартири, що належали їй на праві особистої приватної власності, а також за рахунок власних заощаджень, набутих до укладення шлюбу.

Позивач зазначала, що бажає відчужити вказане майно, проте не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріусів в оформленні договору, які посилаючись на пункт 25 вказаного вище договору, вимагають надати письмову згоду відповідача на продаж майна.

Представник відповідача ОСОБА_4 подав заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 березня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку. Суд не прийняв заяву представника відповідача про визнання позову відповідачем, оскільки задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в повному обсязі суперечило б вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, зокрема щодо визначення спільності майна подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_5 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тими ж доводами, якими були обґрунтовані позовні вимоги. Заявник наполягала на тому, що майно, яке придбане одним з подружжя за власні кошти, є особистою власністю одного з подружжя.

Вказувала, що відмовляючи у прийняття визнання відповідачем позову, суд першої інстанції не постановив ухвалу, передбачену частиною четвертою статті 206 ЦПК України та безпідставно не врахував заяву відповідача про визнання позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Представники позивача Шкред А.О. та відповідача ОСОБА_6 через систему «Електронний суд» подали заяви про розгляд справи без участі сторін та представників.

В заяві про визнання позову представник відповідача адвокат Тимцясь Р.А. позовні вимоги позивачки визнав, рішення суду першої інстанції не визнав, вважаючи його таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно ухвалено з порушенням, як вимог процесуального права, так й вимог норм матеріального права України. Апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом установлено, що 30 січня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб та позивач змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 04 грудня 2018 року з 30 травня 2013 року за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на 23/100 часток квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору про намір купівлі-продажу житлового приміщення від 04 грудня 2018 року ОСОБА_9 зобов`язались укласти з позивачкою договір купівлі-продажу 23/100 частки квартири АДРЕСА_2 .

Згідно п. 1.2. вказаного договору ціна об`єкту складає 118 314 грн.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 листопада 2024 року вбачається, що за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на 23/100 частин квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 1382 від 20 грудня 2018 року.

За договором купівлі - продажу від 17 січня 2019 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 4 цього договору продаж житлового будинку та земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 645 110 грн.

За змістом п. 25 вказаного договору купівля житлового будинку та земельної ділянки за цим договором вчинена за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. 17 січня 2019 року за № 65.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 січня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В силу статті 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, водночас визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову.

З матеріалів справи, що переглядається, вбачається, що спірні житловий будинок та земельна ділянка придбані подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Доказів того, що отримані позивачкою ОСОБА_1 грошові кошти від продажу 23/100 частки квартири були спрямовані саме на купівлю спірного житлового будинку та земельної ділянки, а також доказів придбання нерухомості позивачкою за власні заощадження, набуті нею до укладення шлюбу з відповідачем, матеріали справи не містять.

Як встановлено зі змісту договору купівлі - продажу спірних житлового будинку і земельної ділянки від 17 січня 2019 року, текст якого позивачка прочитала в присутності нотаріуса, ОСОБА_1 не свідчила, що вона має чоловіка, але вказані житловий будинок та земельна ділянка набуваються нею в особисту власність, за власні кошти.

Навпаки, в пункті 25 цього договору вказано, що купівля житлового будинку та земельної ділянки за цим договором вчинено позивачкою за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. 17 січня 2019 року за № 65.

Отже, викладені обставини свідчать про придбання нерухомого майна подружжям за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

Апеляційний суд зауважує, що у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Аргументи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 визнав позов, а суд першої інстанції не постановив ухвалу, передбачену частиною четвертою статті 206 ЦПК України та безпідставно не врахував заяву відповідача про визнання позову, не заслуговують на увагу.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Не постановлення судом першої інстанції окремо від рішення по суті спору ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

За таких обставин доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Шкред Анастасією Олександрівною, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повну постанову складено 04 серпня 2025 року.