ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року

м. Київ

справа № 712/3308/23

провадження № 61-751св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Ольги Григорівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року в складі судді Токової С. Є. та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року в складі колегії суддів Новікова О. М., Василенко Л. І., Карпенко О. В.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України провідшкодування майнової, моральної шкодита

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової, моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є потерпілим у кримінальному провадженні від 03 травня 2013 року № 0001892, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України, та розпочате за його заявою щодо спричинення тілесного ушкодження 21 квітня 2013 року.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводилося 9 років та було закрито без притягнення винних осіб до відповідальності. Кримінальним правопорушенням йому заподіяно як майнову, так і моральну шкоду, яку він не в змозі стягнути з винних осіб, оскільки за час слідства їх не було встановлено. Слідчі не проявляли належної ініціативи у встановленні істини в справі та оцінки доказів, користуючись відсутністю якісного процесуального керівництва з боку прокурорів, які не проявляли належного сумління під час здійснення процесуального керівництва досудового розслідування. Кримінальне провадження неодноразово і безпідставно закривалось слідчим, після чого постанови про закриття кримінального провадження скасовувались. Через недотримання розумних строків, відверте порушення прав позивача як потерпілого слідчими і прокурорами він був вимушений звертатися зі скаргами до відповідних службових осіб, а також до слідчого судді зі скаргами на бездіяльність слідчих органів. Щодо цього виносились судові ухвали, якими визнавалась бездіяльність органів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Однак, жодна із осіб у кримінальному провадженні до відповідальності не притягнута, не дивлячись на те, що він вказував на таких осіб, та які відомі органу досудового розслідування, але підозри їм не оголошені, справа до суду не скерована.

Вказаними діями відповідачі спричинили йому суттєвої майнової шкоди в розмірі 4 657,14 грн та моральної шкоди в розмірі 2 000 869,00 грн.

Майнову шкоду обґрунтовував витратами, які він поніс внаслідок скоєного злочину, оскільки він отримав струс головного мозку, що підтверджено відповідним висновком експерта, та йому призначали лікування. Всього на лікування він витратив 4 657,14 грн. Моральну шкоду обґрунтовував тим, що внаслідок протиправних дій щодо нього він став інвалідом ІІ групи, перебуває під консультативним наглядом лікаря-психіатра щодо органічного розладу особистості та поведінки внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми. Крім цього моральна шкода полягає у втраті звичайного способу життя, переживання та хвилювання через порушення розумних термінів розслідування кримінального провадження, підрив відповідачами його глибокої віри у справедливість та соціальну рівність громадян перед законом, безкарність посадовців.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

23 липня 2024 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

11 грудня 2024 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Черкаській області залишено без задоволення. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що кримінальне провадження неодноразово закривалось. Відповідно, в ухвалах слідчих суддів була констатована бездіяльність органу досудового розслідування та скасовувалися постанови про закриття кримінального провадження. Такі обставини можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, розслідування триває з травня 2013 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою у 2023 році становило 10 років. За такий строк орган досудового розслідування мав би ефективно, повно та всебічно провести досудове розслідування, встановити особу причетну до кримінального правопорушення, або підставно закрити кримінальне провадження, або ж звернутися до суду з обвинувальним актом.Має місце факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а саме винесенням необґрунтованих рішень про закриття кримінального провадження, тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, непроведенні комплексу дій з метою ефективного розслідування кримінальних правопорушень. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суди керувалися тим, що стягнення 20 000,00 грн відповідає засадам розумності та справедливості, а також враховує ступінь моральних страждань позивача та обставини порушення його прав надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк О. Г. засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовупро відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України стосовно співмірності моральної шкоди строку розслідування кримінальної справи, кількості скасованих постанов про закриття кримінального провадження, об`єму проведеного розслідування.

Право на відшкодування повинно носити ефективний характер, має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже, має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відшкодування моральної шкоди призначається у розмірі 2 500,00 - 5 200,00 євро.

Позиція інших учасників справи

У відзивах на касаційну скаргу Державна казначейська служба України та Головне управління Національної поліції в Черкаській областізазначають, що необхідною умовою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суди вважали доведеним факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб, які,вочевидь для заявника, ігнорували його доводи, неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, що встановлено ухвалами слідчих суддів під час розгляду скарги ОСОБА_1 та прийняття дізнавачем за спливом дев`яти років рішення про закриття кримінального провадження. Тому виснували про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до витягу з кримінального провадження від 02 травня 2013 року № 0001892 до Соснівського районного відділу в м. Черкаси Управління Міністерства внутрішніх справи України в Черкаській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 21 квітня 2013 року близько 08 год. між ним та його товаришем ОСОБА_2 виник конфлікт за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження. Ступінь тілесних ушкоджень встановлюється.

За матеріалами дослідженого кримінального провадження після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань слідчі дії у справі не проводились. Лише 22 квітня 2014 року постановою слідчого призначено судово-медичну експертизу. 01 квітня 2014 року слідчим видано доручення на допит свідків.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2014 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб та зобов`язано слідчого Соснівського районного відділу в м. Черкаси Управління Міністерства внутрішніх справи України в Черкаській області внести клопотання до суду про тимчасовий доступ до речей та документів, стосовно медичної картки та історії хвороби ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 як потерпілий у межах кримінального провадження № 0001892, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 травня 2013 року, неодноразово звертався до посадових осіб відповідачів у справі через недотримання розумних строків досудового розслідування, відверте порушення прав позивача слідчими і прокурорами.

За час здійснення досудового розслідування кримінальне провадження неодноразово закривалось, а саме: 28 жовтня 2013 року (відновлено 15 січня 2014 року); 25 червня 2015 року (постанова про закриття скасована відповідно до ухвали слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 липня 2015 року); 31 жовтня 2015 року (16 лютого 2016 року постанова про закриття скасована прокурором); 07 квітня 2017 року (постанова слідчого скасована за скаргою ОСОБА_1 слідчим суддею Соснівського районного суду м. Черкаси 20 липня 2018 року); 23 травня 2020 року (скасована прокурором 16 листопада 2020 року); 30 листопада 2020 року (скасована прокурором 10 березня 2021 року).

Відповідно до відповіді Черкаської окружної прокуратури від 13 січня 2023 року № 170-345-23 у провадженні СД Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області перебували матеріали кримінального провадження № 0001892, у якому дізнавачем 07 червня 2021 року прийнято рішення про його закриття.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи.

Відповідно до виписки з історії хвороби № 456 Комунального некомерційного підприємства «Друга Черкаська міська поліклініка» Черкаської міської ради ОСОБА_1 прибув на лікування 20 травня 2013 року із діагнозом «відновний період перенесеного струсу головного мозку, астено вегетативний, цефалічний синдром», виписаний 31 травня 2013 року.

У подальшому проходив лікування з аналогічним діагнозом в неврологічному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Друга Черкаська міська поліклініка» Черкаської міської ради з 27 червня 2013 року до 11 липня 2013 року та з 11 листопада 2014 року до 24 листопада 2014 року.

ОСОБА_1 перебував під наглядом лікаря-психіатра з 21 червня 2013 року до 05 липня 2020 року з діагнозом «Органічний розлад особистості та поведінки внаслідок черепно-мозкової травми».

Відповідно до висновку експерта від 22 січня 2014 року № 822 у ОСОБА_1 мала місце травма голови зі струсом головного мозку.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзивів та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості під час покладення на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Зазначений правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року в справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Під час вирішення таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно?наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року в справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Іvanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року в справі «Бурдов проти росії» (№ 2) (Burdov v. russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена в рішенні від 27 липня 2004 року в справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 607/11835/22 (провадження № 61-6708св23).

У цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є надмірна тривалість та неефективність досудового розслідування кримінального провадження.

Верховний Суд зазначає, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, неодноразово досліджувалися також у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19, від 22 травня 2024 року в справі № 757/30529/22, від 04 грудня 2024 року в справі № 335/11059/20,від 04 червня 2025 року в справі № 761/7222/22, та інших, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 1167, 1173, 1174 ЦК України стосовно співмірності моральної шкоди строку розслідування кримінальної справи, кількості скасованих постанов про закриття кримінального провадження, об`єму проведеного розслідування.

У цій справі відповідно до наведених вище висновків Верховного Суду суди, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, врахувавши надмірну тривалість, яка не може бути визнана виправданою, та неефективність досудового розслідування кримінального провадження, характер й глибину завданих ОСОБА_1 моральних страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, обґрунтовано виснували про часткове задоволення позову та стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Практика ЄСПЛ з питань відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди з посиланням на прецедентну практику ЄСПЛ, оскільки, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності, ураховуючи конкретні обставини справи, і щодо обставин цієї справи судами враховані усі критерії визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги спрямовані на переоцінку доказів у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Доводів щодо незаконності судових рішень в частині відмови у відшкодуванні майнової шкоди касаційна скарга не містить, тому Верховний Суд не переглядає справу в цій частині.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Ольги Григорівни залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська