КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/12126/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва в складі судді Катющенко В. П.

від 05 травня 2025 року

у цивільній справі № 755/4540/25 Дніпровського районного суду міста Києва

за заявою ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Воронцова Катерина Олексіївна

про встановлення факту родинних відносин,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказує, що додані до заяви документи підтверджували спорідненість заявника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме той факт, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , разом з тим з вказаних документів вбачається розходження у написанні прізвищ заявника та його матері, а саме: в свідоцтві про народження заявника, його анкетні дані зазначені російською мовою як « ОСОБА_1 », а анкетні дані матері зазначено як « ОСОБА_1 », у паспорті заявника його прізвище українською мовою зазначено як « ОСОБА_1 », в той час як у паспорті матері її прізвище записано як « ОСОБА_1 ».

Стверджує, що суд першої інстанції, на думку скаржника, в порушення норм матеріального та процесуального права, повернув заявнику заяву про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд мотивував своє рішення тим, що заявник бажає в судовому порядку встановити родинні відносини між ним та його матір`ю з метою складання заповіту. При цьому суд першої інстанції вважає неможливим вчинення правочину через відмінність прізвища заявника та його матері.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції, не відкриваючи провадження у справі, встановив, що родинні стосунки між заявником та ОСОБА_2 можуть бути належним чином підтверджені відповідними документами, виданими органами державної реєстрації актів цивільного стану (актові записи про шлюб, народження, зміну прізвища, розірвання шлюбу тощо). Суд вважає, що заявник не позбавлений можливості отримати такі документи, і вони зможуть підтвердити порушені у заяві питання.

Разом з тим, апелянт стверджує, що суд першої інстанції, повертаючи заяву про встановлення факту родинних відносин, не звернув уваги на те, що заявник іншим способом не може довести факт родинних відносин між ним та його матір`ю. Заявник зазначає, що зазначений факт має для нього юридичне значення, адже необхідний для усунення розбіжностей у прізвищі заявника та у прізвищі матері для подальшої реалізації права на спадкування (складання заповіту на його ім`я та інше), надання належного догляду за матір`ю, встановлення права бути сином своєї матері.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За правилами ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду від 05 травня 2025 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та довідкою від Укрпошти.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту родинних відносин. Заінтересованою особою вказано Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Воронцову Катерину Олексіївну.

В обгрунтування заяви заявник зазначав, що він ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та його мати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) звернулися до приватного нотаріуса Воронцової Катерини Олексіївни для складання заповіту, де ОСОБА_2 виступала спадкодавцем, а ОСОБА_1 - спадкоємцем. Проте, нотаріус відмовив у складанні заповіту через неможливість встановити ступінь споріднення. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій не виносилася, оскільки спадкова справа не була відкрита. Приватний нотаріус запропонував звернутися до суду для встановлення факту родинних відносин.

Заявник вказував, що ОСОБА_2 вийшла заміж за ОСОБА_1 02 жовтня 1965 року, після чого їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_1 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 народився заявник, ОСОБА_1 . Родинні стосунки між заявником та його матір`ю підтверджуються свідоцтвом про народження заявника від 30 вересня 1966 року. Однак, у документах спостерігаються розбіжності у написанні прізвищ заявника та його матері. У свідоцтві про народження заявника його прізвище зазначено російською мовою як « ОСОБА_1 », а прізвище матері - як « ОСОБА_1 ». У паспорті заявника прізвище українською мовою зазначене як « ОСОБА_1 », тоді як у паспорті матері - як « ОСОБА_1 ».

Заявник просив встановити факт родинних відносин для усунення розбіжностей у його прізвищі та у прізвищі матері. Це необхідно для подальшої реалізації права на спадкування (складання заповіту на його ім`я та інше), надання належного догляду за матір`ю, а також встановлення права бути сином своєї матері. Заявник зазначив, що іншим способом він не може довести факт родинних відносин між ним та його матір`ю, і цей факт має для нього юридичне значення.

Суд першої інстанції, повертаючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, виходив із того, що звернення заявника до суду є передчасним. Суд зазначив, що заявник просить встановити факт родинних відносин з метою складання заповіту, вважаючи неможливим вчинення правочину через відмінність прізвища заявника та його матері. Утім, оскільки встановлення фактів є особливою функцією суду, яка необхідна для підтвердження певної обставини як факту, коли існує прогалина в інформації або її відсутність, суд дійшов висновку, що родинні стосунки між заявником та ОСОБА_2 можуть бути належним чином підтверджені відповідними документами, виданими органами державної реєстрації актів цивільного стану, такими як актові записи про шлюб, народження, зміну прізвища, розірвання шлюбу тощо. Суд зазначив, що заявник не позбавлений можливості отримати такі документи, і вони зможуть підтвердити порушені у заяві питання. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що заявник має можливість підтвердити родинні зв`язки іншими документами, отриманими поза судовим порядком, і звернення до суду є передчасним.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)

Cуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 17.06.2024 у справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23)).

У постанові від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: «В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Наведеного суд першої інстанції не врахував та, виходячи з хибного тлумачення норм процесуального права та недооцінки юридичного значення встановлення факту родинних відносин у цій конкретній справі, помилково повернув заяву ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції безпідставно вказав на можливість заявника отримати інші документи для підтвердження родинних зв`язків через органи ДРАЦС. Це не враховує, що розбіжності у прізвищах, які виникли внаслідок транслітерації (перекладу) документів з російської мови на українську, не є помилкою в первинному актовому записі. Відсутність чітко визначеного позасудового порядку виправлення таких розбіжностей створює обґрунтовані сумніви щодо можливості органів ДРАЦС внести відповідні зміни. Потенційне звернення до органів ДРАЦС з вимогою про внесення змін до актового запису може призвести до необхідності заміни всіх документів заявника та його матері (паспортів, ІПН, пенсійних посвідчень, свідоцтв про право власності тощо), що є непропорційним обтяженням для реалізації законних прав.

Суд першої інстанції формально підійшов до оцінки мети звернення заявника, обмеживши її виключно складанням заповіту. Однак, як зазначав заявник, встановлення факту родинних відносин (тобто усунення розбіжностей у прізвищах матері та сина) необхідне йому не лише для спадкування, але й для надання належного догляду за матір`ю та загалом для встановлення права бути сином своєї матері. Ці обставини, зокрема, можливість догляду, свідчать про те, що цей факт має значний вплив на особисті немайнові права заявника, які безпосередньо залежать від офіційного підтвердження родинних зв`язків без будь-яких розбіжностей. Подібна розбіжність у прізвищах є суттєвою перешкодою для реалізації багатьох прав та обов`язків, які виникають з факту родинних відносин у повсякденному житті.

Суд першої інстанції не вказав на наявність спору про право, який би перешкоджав розгляду справи в порядку окремого провадження. Як встановлено практикою Верховного Суду (наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18)), справи про встановлення фактів розглядаються в окремому провадженні, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У даній справі відсутні будь-які ознаки спору, а заінтересована особа (нотаріус) лише вказала на неможливість вчинення нотаріальної дії без судового встановлення факту.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Однак такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

У даному випадку, вимога суду першої інстанції про те, що заявник має звернутися до інших органів для вирішення питання, фактично призводить до надмірного обтяження та позбавляє його ефективного доступу до правосуддя. Відмова суду у відкритті провадження (повернення заяви) є порушенням права заявника на доступ до суду, оскільки він не має іншої можливості усунути розбіжності в документах, що мають юридичне значення, крім судового порядку. Повертаючи заяву, суд першої інстанції створив для заявника штучну перешкоду у реалізації його прав та свобод.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Останнє, у свою чергу, означає правовий феномен, що виходить за межі змісту суб`єктивного права, є самостійним об`єктом судового захисту та має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних потреб, не суперечить Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права.

У даному випадку, заявник не просто просить змінити прізвище, а встановити факт родинних відносин, який підтверджується наявними документами, але має розбіжності у написанні. Цей факт має безпосереднє юридичне значення для реалізації його права на спадкування, надання належного догляду за матір`ю та взагалі на визнання факту буття сином своєї матері. Це є реальним, індивідуально вираженим та охоронюваним законом інтересом, який підлягає судовому захисту.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Суд першої інстанції, повертаючи заяву, не здійснив ретельного аналізу всіх обставин, а також не врахував, що розбіжності у прізвищах є наслідком транслітерації, а не помилки в актовому записі, що унеможливлює вирішення цього питання поза судовим порядком без зайвих, необґрунтованих та непропорційних обтяжень для заявника.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про повернення заяви є необґрунтованим та таким, що суперечить завданням цивільного судочинства, спрямованим на ефективний захист порушених прав та інтересів особи. У зв`язку з цим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню.

Повертаючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції на те, що у разі якщо для встановлення факту родинних відносин будуть виявлені обставини, які свідчать про необхідність участі іншої особи як заінтересованої, окрім нотаріуса, суд, сприяючи заявнику у здійсненні його прав, має процесуальну можливість вирішити це питання відповідно до статті 294 ЦПК України, адже справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов