ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7800/25 Справа № 182/3371/25 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши без повідомлення учасників справи в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з Військової частини НОМЕР_1 , (суддя першої інстанції Рунчева О.В.),

В С Т А Н О В И В:

02.06.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області та просила видати судовий наказ про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на її користь грошову компенсацію за ненадані та невикористані 514 днів додаткових відпусток за період з 2014 по 2020 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на дату звернення з даною заявою про видачу судового наказу до суду, тобто 01.06.2025, у розмірі 424 908 грн. 90 коп.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу.

Із вказаною ухвалою суду не погодилась заявниця, та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження доказів у справі.

Мотивована скарга тим, що заявницею та Міністерством оборони України укладено саме Контракт, а не мав місце призов на військову службу по мобілізації свідчить, в тому числі свідчив наказ про звільнення, цей факт встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/3124/19 від 15.08.2019 та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/3201/20 від 31.08.2020.

ОСОБА_1 просила скасувати ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на її користь грошової компенсації за ненадані та невикористані 514 днів додаткових відпусток за період з 2014 по 2020 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на дату звернення з даною заявою про видачу судового наказу до суду, тобто 01.06.2025, у розмірі 424 908 грн. 90 коп.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду щодо відмови у видачі судового наказу.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки, в даній справі оскаржується ухвала про відмову у видачі судового наказу, то її розгляд слід проводити без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що подаючи заяву про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на її користь грошову компенсацію за ненадані та невикористані 514 днів додаткових відпусток за період з 2014 по 2020 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на дату звернення з даною заявою про видачу судового наказу до суду, тобто 01.06.2025, у розмірі 424 908 грн. 90 коп., Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що він позбавлений можливості встановити, за який саме період утворився борг.

Відмовляючи у видачі судового наказу, місцевий суд дійшов висновку, що вимоги заяви, не передбачені для розгляду у наказному провадженні.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, зокрема, про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати (п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).

Стаття 163 ЦПК України містить вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу, недодержання яких, як передбачено ч. 1 ст. 165 ЦПК України, є безумовною підставою для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються також інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата є винагородою за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки ). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Відповідно до вимог ст. 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Таким чином, інші платежі: зокрема, компенсація за невикористану відпустку, інфляційні нарахування на вказану компенсацію тощо, не є заробітною платою і тому, в разі заявлення таких вимог, останні не підлягають розгляду в порядку наказного провадження та щодо вказаних виплат не може видаватися судовий наказ.

Відповідно до частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116, частини 1 статті 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (тобто наказне провадження передбачає безспірність вимог) - частина 3 статті 19 ЦПК України.

У наказному провадженні можуть існувати лише безспірні вимоги заявника - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і не оспорюваних цивільно-правових відносин.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як роз`яснено у пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати. До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

У заяві ОСОБА_1 вказувала, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2020 № 40 старшого солдата ОСОБА_1 , яка перебувала у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 грудня 2019 року № 127-РС з військової служби у запас відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" пункт 2 підпункт «г» (через сімейні обставини - як військовослужбовець-жінка, яка має дитину віком до 18 років (якщо він не висловила бажання продовжувати військову службу) з 04 лютого 2020 року виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вислуга у Збройних Силах становить: календарна 8 років 9 місяців; пільгова 18 днів.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань 2020 рік, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджену наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 не отримала. Виплачено грошову компенсацію у розмірі 29 599 (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 60 копійок за неотримане речове майно в період проходження військової служби (копію наказу додаю).

Із вказаного наказу вбачається, що компенсації за невикористані дні відпустки передбачено не було.

Також зі змісту заяви ОСОБА_1 , вбачається, що остання незгодна із ненаданням їй додаткових та навчальних відпусток.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для видачі судового наказу, оскільки крім того, що сума невиплаченої відпустки не передбачає стягненню у наказному провадження,заявницею взагалі не надано доказів невиконання роботодавцем обов`язків щодо невиплати відпускних, їх нарахування та накази про надання відповідної відпустки.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим та мотивованим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у видачі судового наказу з тих підстав, що дана вимога у наказному провадженні розгляду не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Керуючись статтями 374,375, 381-384 ЦПК України,апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська