Справа № 161/804/24 Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В.
Провадження № 22-ц/802/598/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

з участю:

представників позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Багірова Р. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Андрусяка І. В. звернулася в суд із зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що 29 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_5 , яка в подальшому змінила прізвище на « ОСОБА_6 », а потім на « ОСОБА_7 », був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав кредит в розмірі 175 000,00 доларів США.

04 травня 2007 року між тими самими сторонами був кладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 90 000,00 доларів США.

На забезпечення виконання укладених кредитних договорів позичальник ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нежитлове вбудоване приміщення ресторану на АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2011 року у справі № 2-1737/2011 ухвалено стягнути з ОСОБА_8 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 травня 2007 року в розмірі 733 236,29 грн.

В подальшому заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2013 року у справі № 2-2896/11 ухвалено стягнути з ОСОБА_9 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29 березня 2007 року в розмірі 1 497 911,83 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2017 року у цивільній справі № 161/14096/16-ц ухвалено стягнути з ОСОБА_8 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 березня 2007 року в розмірі 109 694,09 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_8 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 травня 2007 року в розмірі 80 370,22 доларів США.

На виконання вказаних судових рішень Луцьким міськрайонним судом Волинської області були видані виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_8 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість на загальну суму 2 234 918,12 грн та 190 064,31 доларів США, які об`єднані державним виконавцем у зведене виконавче провадження № 43504816.

24 листопада 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «ФК «Фінактив» укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги до ОСОБА_8 за вказаними кредитними договорами передано новому кредитору.

28 грудня 2016 року між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги № 28/12, за умовами якого до ОСОБА_3 перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_8 за кредитними договорами № 0 від 29 березня 2007 року та № 0 від 04 травня 2007 року, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 з усіма додатковими угодами та додатками до них.

Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2017 року та від 07 серпня 2017 стягувача ПАТ «УкрСиббанк» замінено на правонаступника - ОСОБА_10

14 липня 2017 року та 08 листопада 2017 року заступником начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Копетюком В. О. винесено постанови про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «УкрСиббанк» на ОСОБА_3 .

В межах зведеного виконавчого провадження № 43504816 державним виконавцем були призначені прилюдні торги, на які виставлено належне на праві власності боржнику ОСОБА_2 нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 . Прилюдні торги визнані такими, що не відбулися, у зв?язку з чим за заявою стягувача ОСОБА_10 зазначене майно було передано стягувачу в рахунок стягнутої заборгованості за початковою ціною у розмірі 6 084 960,00 грн на підставі відповідних постанови та акту державного виконавця від 22 листопада 2017 року.

Натомість ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року постановлено скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2017 року у цивільній справі № 161/14096/16, яким було стягнуто з ОСОБА_8 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.

Справу було призначено до судового розгляду.

За наслідками повторного судового розгляду цивільної справи № 161/14096/16 Луцьким міськрайонним судом Волинської області 22 березня 2019 року ухвалене повторне заочне рішення, яким частково задоволено позов, ухвалено стягнути з ОСОБА_5 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 березня 2007 року в розмірі 2 323 288,72 грн та за кредитним договором № 0 від 04 травня 2007 року в розмірі 1 155 348,35 грн.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 161/14096/16 заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 22 березня 2019 року у цивільній справі № 161/14096/16 скасовано, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості по процентах.

Крім того рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, у справі № 161/12590/19 ухвалено визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року, укладений між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_3 .

З огляду на вказане та у зв`язку із тим, що заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2017 року у цивільній справі № 161/14096/16 було скасоване, а передача нерухомого майна стягувачу відбулась на виконання, зокрема і цього рішення, ОСОБА_11 в подальшому неодноразово зверталась до суду з позовами, намагаючись повернути це майно, вартість якого є значно вищою від розміру стягнутої з неї чинними судовими рішеннями заборгованості за кредитними договорами.

Так, постановою Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року у цивільній справі № 161/15019/19 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), ТзОВ ТВК «Львівхолод» про визнання незаконними і скасування постанови та акту державного виконавця, визнання недійсними свідоцтва, договору, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, збитків відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні цього позову, апеляційний суд зазначив, що порушене право позивачки на отримання справедливої компенсації за спірне майно має самостійний спосіб захисту та не може бути підставою для скасування передачі майна стягувачу, оскільки у такому випадку вже буде порушено право стягувача і залишаться невиконані два інших судових рішення.

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року у справі № 161/4569/22 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, набуваючи у власність нерухоме майно, ОСОБА_3 не порушила жодної норми цивільного закону, вона є добросовісним набувачем майна, а тому у відповідності до частини 2 статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від неї. Суд зазначив, що визнання недійсним договору про відступлення права вимоги не скасовує зобов`язання боржника перед кредитором, а тому не може бути підставою для витребування майна. На думку суду, позивачка могла б відновити своє право на отримання від стягувача компенсації різниці між вартістю майна та розміром боргу.

При цьому суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню також у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Постановою Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у цивільній справі № 161/4569/22 рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року змінено в мотивувальній частині, виключено посилання на застосування позовної давності і відмову в позові з цієї підстави.

ОСОБА_2 вказує, що частина 8 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язує стягувача, який виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, сплатити різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.

Разом із тим ОСОБА_3 , як стягувач, всупереч положенням частини 8 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» після скасування заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2017 року у цивільній справі № 161/14096/16 не сплатила різницю між вартістю переданого їй нерухомого майна за початковою ціною (6 084 960,00 грн) та сумою коштів, що підлягала стягненню після скасування заочного рішення (2 234 918,12 грн).

У зв`язку з тим, що їй судами відмовлено у задоволенні позовів про оскарження постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу, а також про витребування майна з чужого незаконного володіння, ОСОБА_2 вважає, що вона має право на компенсацію вартості майна, яку відповідачка мала б сплатити їй згідно з частиною 8 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження».

Покликаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 у її користь 3 853 811,88 грн, як різницю між вартістю переданого їй майна за початковою ціною та сумою боргу за кредитними договорами (6 084 960,00 2 234 918,12).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2024 року у цій справі позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 різницю між вартістю майна та розміром боргу в розмірі 3 853 811,88 грн.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням відповідач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

09 липня 2025 року позивачка ОСОБА_2 подала апеляційному суду заяву про відмову від позову. У цій заяві позивачка зазначила, що наслідки відмови від позову їй відомі та зрозумілі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заяву позивачки ОСОБА_2 про відмову від позову, просив задовольнити заяву. Представник відповідача ОСОБА_4 просив заяву позивачки про відмову від позову задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд дійшов висновку, що заяву позивача про відмову від позову слід прийняти і у зв?язку з цим закрити апеляційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частинами 1-3 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Як передбачено статтею 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (частина 2 статті 256 ЦПК України).

Заява позивачки ОСОБА_2 про відмову від позову відповідає вимогам статті 206 ЦПК України.

Апеляційним судом роз`яснено позивачці ОСОБА_2 наслідки відмови від позову, передбачені статтею 256 ЦПК України. Позивачці наслідки відмови від позову відомі та зрозумілі. Обставин, які б свідчили про неможливість прийняття відмови позивачки ОСОБА_2 від позову, судом не встановлено.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність прийняття відмови позивачки ОСОБА_2 від позову, визнання нечинним рішення суду першої інстанції у цій справі та закриття провадження у справі.

15 липня 2025 року представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 до апеляційного суду подано заяву про повернення судового збору, у якій представник відповідача просить у випадку прийняття у цій справі заяви позивачки про відмову від позову повернути відповідачці ОСОБА_3 50 % судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2024 року в розмірі 11 355,00 грн.

У разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги (частина 2 статті 142 ЦПК України, частина 4 статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до частини 2 статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Згідно з квитанцією № 426А-РHE6-T66E-8821 від 09 липня 2024 року відповідачка ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги на рішення суду від 04 червня 2024 року сплатила судовий збір у розмірі 22 710,00 грн.

Судовий збір сплачувався за такими реквізитами:

отримувач коштів ГУК у Волин.обл/м.Луцьк/22030101;

код отримувача: 38009371;

рахунок отримувача: UA0003550;

призначення платежу: 868;Судовий збір, за апел. Скаргою ОСОБА_3 , на рішення від 04.06.2024 по справі 161/804/24, Волинський апеляційний суд.

З урахуванням того, що апеляційним судом прийнято заяву позивачки про відмову від позову та закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції доходить висновку про повернення відповідачці ОСОБА_3 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні апеляційної скарги в розмірі 11 355 грн, відповідно до вимог частини 2 статті 255 ЦПК України та частини 4 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 206, 255, 256, 260, 373, 381 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Прийняти відмову позивачки ОСОБА_2 від позову.

Визнати нечинним ухвалене у цій справі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2024 року.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Повернути відповідачу ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) 50 % сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 11 355 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят п`ять) гривень.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий

Судді