Провадження № 2/739/5/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Іващенка І.К..,

за участю секретаря Шкурат О.Г.,

представника позивача Ширяєва Д.О.,

представника відповідача Лозицький О.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Новгород-Сіверський Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Стислий виклад позицій учасників справи

ОСОБА_1 (далі позивач), діючи через свого представника адвоката Ширяєва Д.О., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у сумі 415199,50 грн., з яких майнової шкоди у розмірі 245199,50 грн., немайнової (моральної) шкоди у розмірі 170000,00 грн. та судових витрат.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником автомобіля Peugeot 407, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN № (номер шасі (кузова, рами)) НОМЕР_2 , рік випуску 2006 (далі - Автомобіль). 14.03.2011 року позивачем була оформлена довіреність на користування та ропорядження автомобілем на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 довіреність посвідчена приватним нотаріусом Латанюк І.А. та зареєстрована в реєстрі за №1081. У момент підписання довіреності їм було передано також і ключі від Автомобіля. За домовленістю Автомобіль передавався на 3 роки, строк довіреності до 14.03.2014 року. У подальшому була втрачена будь-яка комунікація з представниками, позивачне знав у якому стані і де знаходиться автомобіль, що призвело до необхідності припинити дію довіреності. Так, 11.09.2013 р. на підставі заяви Позивача довіреність була скасована приватним нотаріусом Латанюком І.А., що підтверджується витягом від 11.09.2013 № 25293961 про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей про припинення дії довіреності. У зв`язку зі скасуванням довіреності та зважаючи на закінчення її дії

позивач вчиняв дії щодо повернення автомобіля та сподівався на поведінку осіб, які безпідставно володіли і користувались автомобілем. Однак самостійно повернути свою власність не вбачалось за можливе незважаючи на чисельні спроби. Зважаючи на факт неповернення автомобіля у зв`язку з закінченням строку довіреності позивач звернувся до правоохоронних органів для захисту своїх прав. 25.08.2014 р. за заявою Позивача слідчим відділом Броварського ВП ГУ НП в Київській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002994 від 25.08.2014 за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 356 КК України. 09.09.2014 року слідчим СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області 09.09.2014 прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України. Позивачем неодноразово подавалися заяви та скарги на неправомірні дії правоохоронних органів. Однак незважаючи на це у подальшому автомобіль не було повернуто. Вказує, що у липні 2020 року на його адресу, як власнику автомобіля прийшла постанова про накладення на нього штрафу за порушення встановлених обмежень швидкості на трасі Київ-Одеса, яким керував невідома позивачу людина. 27.10.2023 позивач знову звернувся до Святошинського УП ГУНП у м. Київі, щодо кримінального правопорушення у зв`язку з незаконним заволодінням автомобілем. Але, вважає, йому помилково відмовили у внесенні події до ЄРДР, оскільки не було надано до заяви даних про скасування довіреності. Згодом, 27.05.2024 за допомогою представників правоохоронних органів позивач зміг повернути автомобіль. У липні 2024 року позивач отримав від відповідача позов, з якого позивач дізнався, що більш 10 років ОСОБА_2 незаконно володів його автомобілем. Вказує що більш за 10 років неправомірного використання автомобілем відповідачем його вартість істотно зменшилась, також є ознаки потрапляння автомобіля в ДТП та відповідних пошкоджень. В зв`язку з чим позивач звернувся до судового експерта Булаха І.О. для отримання відповідного висновку. Вказує в зв`язку з неправомірними діями відповідача він більше десяти років не міг користуватися автомобілем, відчував роздратування самим фактом неможливості повернення автомобіля. Зважаючи на викладене позивач змушений звернутись до суду для відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди, яку він оцінює у 415199,50 грн.

07.02.2025 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, де він зазначив, що автомобіль Peugeot 407, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN № (номер шасі (кузова, рами)) НОМЕР_2 , рік випуску 2006, тип ТЗ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН він отримав від громадянина ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 14 березня 2011 року, виданої власником автомобіля ОСОБА_1 . Вказує що цією довіреністю власник уповноважив ОСОБА_3 користуватися та розпоряджатися Автомобілем, а при необхідності зняти з обліку в органах Державтоінспекції та продати автомобіль., а також на період дії довіреності керувати цим автомобілем на території України та за її межами. Довіреність була видана з правом передоручення, строком на три роки та дійсна до 14.03.2014. Тобто вважає, що власник автомобіля ОСОБА_1 виявив свій намір, зокрема, продати автомобіль. 08.09.2012 ОСОБА_3 , на підставі діючої довіреності від 14.03.2011 року, видав відповідачу довіреність, якою уповноважив останнього без обмежень користуватися, розпоряджатися та володіти автомобілем. Також ОСОБА_3 відповідачу було передано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від автомобіля та сам автомобіль. Взамін відповідачем ОСОБА_3 були передані гроші у розмірі 12200,00 доларів США, для здійснення розрахунку за автомобіль з власником позивачем по справі. Про що ОСОБА_3 видав розписку відповідачу. Тому відповідач вважав, що він придбав автомобіль у власність. Вказує, що за період з 08 вересня 2012 року до 27 травня 2024 року відповідач жодних вимог від позивача чи третіх осіб про повернення автомобіля не отримував. Автомобіль у нього було забрано 27 травня 2024 року працівниками поліції у супроводі позивача. Вважає ним не були порушені права позивача тому позов є безпідставним та не підлягає задоволенню. Окрім того він змушений звернутись до адвоката для надання йому правничої допомоги. Витрати на надання правничої допомоги просить стягнути з позивача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити повністю з підстав, вказаних у позовній заяві. Додатково вказав, що відповідач був обізнаний що довіреність видана на 3 роки. Правом на продаж автомобіля відповідач не скористався. Тому після скасування довіреністі відповідач володів автомобілем безпідставно та повинен був повернути його володільцю.

Представник відповідач у судовому засіданні позов не визнав з підстав викладених у відзиві на позв і просив відмовити у задоволенні позову повністю та стягнути на його користь судові витрати. Додатково вказав що між сторонми у справі не існує матеріальних та моральних зобов`язань. Вважає дії відповідача правомірними, а позовні вимоги безпідставними.

Заяви та клопотання учасників справи

Від сторін неодноразово надходили заяви про долучення до справи додаткових доказів та проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

31.01.2025 від відповідача надійшла заява про продовження процесуального строку для подання відзиву на позов та відкладення розгляду справи на іншу дату.

Інших заяв та клопотань від позивачки, відповідача не надходило.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2024 року справа № 759/23914/24 передано за підсудністю до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2025 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, відповідачу визначено строк для подання зустрічного позову, відзиву на позов та заперечень, а позивачці визначено строк для подання відповіді на відзив.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05.02.2025 продовжено відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15.07.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

2. Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи

Заслухавши вступне слово представника позивача, вступне слово представника відповідача, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом, згідно копії дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 власником транспортного засобу марки Peugeot, модель 407, седан В, колір чорний, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN № (номер шасі (кузова, рами)) НОМЕР_2 є ОСОБА_1 .

Згідно копії довіреності від 14.03.2011 року, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 бути його представником з питань користування та розпорядження, а при необхідності зняття з обліку в органах Державтоінспекції та продаж належного йому на праві власності транспортного засобу типу легковий седан, марки Peugeot, 407 SТ 2,0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05.04.2008, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , в тому числі отримання належних йому грошей, а також на період дії цієї довіреності керувати цим автомобілем на території України та за її межами. Довіреність видана з правом передоручення, строком на три роки та дійсна до 14.03.2014 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А., реєстраційний номер № 1081.

Згідно копії довіреності від 08 вересня 2012 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 по довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. 14.03.2011 року за реєстром № 1081, на підставі усного безоплатного договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 , або ОСОБА_2 бути уповноваженими представниками в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекції з усіх питань щодо володіння, користування, продажи, зняття з обліку та розпорядження належним ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого УДАІ ГУ МВСУ в місті Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot, 407 SТ 2,0Е, 2006 року випуску, в тому чслі отримання грошей від укладених угод. Довіреність видана з правом виїзду за кордон строком до 14.03.2014 року. (а.с. 75)

Разом з довіреністю 08.09.2012 ОСОБА_3 надав розписку про те, що він отримав 12200 доларів США за проданий автомобіль Пежо 407 № кузова НОМЕР_2 від ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що відповідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, на підставі заяви ОСОБА_1 11.09.2013 була припинена довіреність від 14.03.2011 приватним нотаріусом Латанюк І.А. (а.с. 29).

Згідно копії висновку о/у ВКП Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Костик О.В. перевірка по матеріалу Єдиного обліку Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві № 14796 від 07.03.2017 закінчена, в зв`язку не встановленням сісця знаходження ОСОБА_3 та автомобіля марки «Пежо 407» д.н.з. НОМЕР_1 та запропоновано позивачу звернутись до суду.(а.с. 28).

Відповідно листа № 88вих.-18 від 05.01.2018 заступником керівника Броварської місцевої прокуратури Я. Леляк позивача повідомлено про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 0002994 від 25.08.2014 за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.. 356 КК України, як передчасно прийнятого та необгрунтованого. (а.с. 26)

Постановою серії 1АВ № 00287073 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України від 16.06.2020 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 255,00 грн. за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 12200,00 доларів США, як безпідставно отримані та 3 % річних у розмірі 56,15 доларів США, а всього 12256,15 доларів США та витрати зі сплати судового збору 6723,00 грн.

У частині позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12000,00 грн. витрат на правову допомогу.

В зв`язку з тим що на час розгляду даної справи рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2025 року не вступило в законну силу суд при ухвленні даного рішення, обставини, які встановлені рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2025 року не бере до уваги, як доказ.

В судовому засіданні сторонами не заперечувався факт володіння відповідачем автомобілем «Пежо 407» д.н.з. НОМЕР_1 з 2012 по 2024 роки та факт повернення у 2024 році автомобіля «Пежо 407» д.н.з. НОМЕР_1 позивачу, та той факт що позивач не звертався до відповідача про повернення автомобіля позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Щодо відшкодування майнової шкоди.

Звертаючись із цим позовом до суду, позивач стверджував, що відповідач більше 10 років незаконно користувався автомобілем позивача, що привело до його знецінення.

Судом з`ясовано, що з метою встановлення технічного стану автомобіля та грошової оцінки зміни його вартості за період незаконного використання позивач звернувся до судового експерта та отримав висновок № 10/09/-24. Де останнім встановлена середня ринкова вартість автомобіля PEUGEOT 407 на день передачі автомобіля позивачем у розмірі 92273,00 грн., що становить 12420,00 доларів США та станом на день огляду автомобіля 16.09.2024 у розмірі 413171,00 грн., що становить 4467,00 доларів США, різниця яка складає збитки позивача, що і підлягає стягненню з відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи, неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди, під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збиткист. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Відповідно до частини 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Правові висновки щодо застосування норм права, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 03 грудня 2014 року N 6-183цс14 зводяться до такого: законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач має довести факт завдання шкоди (збитків) відповідачем та обґрунтувати її розмір. Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 25 лютого 2019 року у справі № 466/4051/15-ц.

Таким чином, саме позивач має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди у загальному порядку, передбаченому ЦПК України, зокрема ст.81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення їй матеріальної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і елекронними доказами;висновками експертів;показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд погоджується з аргументами відповідача, що дії відповідача не були неправомірними, що між його діями та завданою шкодою позивачу відсутній безпосередній причинний зв`язок та відсутня вина відповідача.

Так згідно копії довіреності від 08 вересня 2012 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 по довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. 14.03.2011 року за реєстром № 1081, на підставі усного безоплатного договору, укладеного між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 правом на володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого УДАІ ГУ МВСУ в місті Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot, 407 SТ 2,0Е, 2006 року та передав ОСОБА_2 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від автомобіля та сам автомобіль. Взамін за розпискою від 08.09.2012 року ОСОБА_3 отримав від відповідача грошові кошти у сумі 12200,00 доларів США за проданий автомобіль ПЕЖО 407.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У постанові ВС України від 11 грудня 2023 року (справа № 752/5281/20, провадження № 61-1371 сво 23), зазначено, що у випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. У випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею. Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Щодо відшкодування немайнової (моральної) шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає як у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, так і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про глибину його душевних страждань та наслідків, що могли бути цим спричинені. Навпаки, відповідачем в суді була доведена відсутність його вини у заподіянні шкоди позивачу.

Враховуючи вище викладене суд вважає що позов не підлягає задоволенню повністю.

Судові витрати

Оскільки позов не підлягає задоволенню, відповідно до пункту дргого частин другої статті 141 ЦПК України витратив по оплаті судового збору покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 244,259, 263, 264, 265, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.К. Іващенко