П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2025 року

м. Рівне

Справа № 565/482/23

Провадження № 22-ц/4815/793/25

Головуючий у Володимирецькому районному суді

Рівненської області: суддя Котик Л.О.

Рішення суду першої інстанції

(повним текстом) ухвалено:

10 березня 2025 року у селищі Володимирець

Вараського району Рівненської області

Фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Полюхович Оксани Іванівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з листопада 2012 року по 16 лютого 2015 року, визнання майна - земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0988, площею 0,0452 га,спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна шляхом визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на автомобіль, марки BMW X3, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , а за ОСОБА_2 - права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0988, площею 0,0452 га.

При цьому просив стягнути зі ОСОБА_2 на його користь різницю у вартості спільного майна, що поділене між сторонами, у сумі 140 344,80 гривень.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 17 лютого 2015 року між сторонами було укладено шлюб. З листопада 2012 року вони за взаємною згодою почали проживати однією сім`єю в будинку АДРЕСА_1 . Житло винаймали до травня 2015 року. Вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет, купували необхідні продукти і речі домашнього вжитку. Разом як подружжя святкували сімейні свята, відвідували родичів та їздили на відпочинок. Тому вважає, що у період з листопада 2012 року по лютий 2015 року вони проживали як чоловік та жінка, які складали одну сім`ю, хоча і не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Протягом спільного проживання за рахунок спільних коштів сторони придбали земельну ділянку для індивідуального садівництва. Придбання нерухомого майна здійснено на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 15 квітня 2014 року. При укладенні договору він був присутній. На земельній ділянці знаходився садовий будинок. Під час спільного проживання з відповідачем користувався земельною ділянкою нарівні з нею ж, вкладаючи свою працю та кошти. Було висаджено багато фруктових дерев, добудовано садовий будинок, облаштовано його всередині, встановлено паркан по периметру ділянки, викладено бруківку, поглиблено колодязь, побудовано сарай тощо. Станом на час пред`явлення позову садовий будинок не введено в експлуатацію та не зареєстровано відповідно до законодавства, тобто цей об`єкт є незавершеним будівництвом. Вважає, що витрати, понесені на придбання будівельних матеріалів для добудови садового будинку, підтверджуються виписками з банку, квитанціями, товарними чеками і складають 119 036,01 гривень. Добудова садового будинку на спірній ділянці фактично є земельними поліпшеннями.

Тому земельна ділянка повинна бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, під час шлюбу, а саме 21 травня 2022 року, за спільні кошти сторони придбали автомобіль марки BMW моделі X3, державний номерний знак НОМЕР_3 . Тобто спірний транспортний засіб також підлягає поділу між ними як спільне сумісне майно подружжя.

Отже, в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони придбали земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок, а в шлюбі придбали автомобіль. Тому зазначене майно є спільною сумісною власністю і виходячи з принципу рівності часток у спірному майні, частки кожного з подружжя складають по .

13 грудня 2022 року шлюб між ними розірвано.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2024 року прийнято заяву ОСОБА_1 від 15 березня 2024 року про зміну позовних вимог у такій редакції:

1. Встановити факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з листопада 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Визнати земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0988, площею 0,0452 га та матеріали й обладнання, вкладені в будівництво садового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані на цій земельній ділянці, спільною сумісною власністю сторін.

3. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної особистої власності на автомобіль марки BMW Х3, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

4. У порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_2 право приватної особистої власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0988, площею 0,0452 га; матеріали та обладнання, використані при будівництві садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на цій земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:0988, площею 0,0452 га.

5. Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину вартості спільного майна в сумі 162 483,50 гривень.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 березня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на частину у праві спільної власності на автомобіль марки BMW, модель X3, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право на частину у праві спільної власності на автомобіль марки BMW модель X3, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права, неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про помилкову оцінку судом наявних у матеріалах справи доказів, хибне встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, які, як вважає заявник, були доведені належними і допустимими засобами доказування, відсутність фактів дослідження певних доказів, а також залишено без уваги визнання сторонами та показаннями свідків того, що сторони протягом часу з листопада 2012 року по 16 лютого 2015 року в іншому шлюбі не перебували, мали сталі стосунки, які тривали значний проміжок часу і носили серйозний характер, внаслідок чого між ними було укладено шлюб.

Так, показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 хоча і є суперечливими та непослідовними між собою, однак сукупністю перевірених у судовому засіданні доказів підтверджується саме те, що сторони протягом часу з листопада 2012 року по 16 лютого 2015 року проживали як чоловік і жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Разом з тим неправильно оцінено судом і письмові докази у справі, а саме копії квитанцій про відпочинок у 2013 році, розписку від 18 листопада 2014 року про передачу грошей на підключення електроенергії, довідки №4240/05 від 25.10.2018, №3085 від 08.08.2024, №4328 від 30.10.2018, №4241/05 від 25.10.2018, товарні чеки від 07.07.2013 про купівлю пилососа, від 27.08.2014 та від 10.07.2018 про купівлю холодильника, рахунок від 27.01.2015 про купівлю тюнера Т2, копію епікризу №3252, запрошення на весілля, копію довіреності від 08.10.2014, фотографії із зображенням автомобіля Peugeot 605, копію нотаріально посвідченої заяви від 16.11.2018, лист філії "ВП РАЕС" від 01.07.2024, довідку Вараського ліцею №3 від 28.06.2024, фотографії буд. АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчену заяву свідка ОСОБА_24 від 28.06.2024, висновок експерта №67/23 від 27.12.2023 за результатами проведення судових оціночно-земельної та оціночно-будівельної експертиз, матеріали технічної інвентаризації №089 від 01.11.2023.

Між тим, письмові докази, що надані відповідачем, не спростовують факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав і обов`язків, адже лише свідчать про реєстрацію їх місця проживання за час із листопада 2012 року по 16 лютого 2015 року, придбання за час шлюбу майна, що не є предметом спору, підтвердження факту підключення електроенергії до садового будинку у 2014 році.

З огляду на ці процесуально-правові помилки неправильно застосовано норми ст.ст. 3, 21, 26, 36, 62, 68, 70, 71, 72, 74 СК України, ст.ст. 331, 372 ЦК України та висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц, від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 і від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, Верховного Суду у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі №757/8786/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі №361/4744/19.

Звертає увагу, що судом зроблено помилковий висновок про недоведеність факту придбання спірної земельної ділянки за спільні кошти, оскільки не враховано надані заявником довідки з місця роботи та довідки про отримані доходи за час із 2011 року по січень 2023 року. Натомість ОСОБА_2 протягом зазначеного часу не була зареєстрована як підприємець, а доказів свого доходу чи наявності особистих грошових коштів, заощаджень суду не надала.

На його думку, вартість спірної земельної ділянки істотно збільшилася за рахунок матеріалів та обладнань, що використані у садовому будинку і які є невід`ємними земельними покращеннями. При цьому відповідачем не було спростовано, що будівництво велося за спільні кошти сторін та здійснено ними за час перебування у шлюбі.

Щодо поділу автомобіля марки BMW Х3, то вважав, що позов у цій частині підлягав до задоволення шляхом стягнення із ОСОБА_2 на його користь частини вартості спірного транспортного засобу, що складає 172 282, 50 гривень.

При мотивуванні своїх доводів стосовно порушення судом норм процесуального права заявник посилався на відсутність у резолютивній частині оскаржуваного рішення вказівки про розподіл судового збору, витрат на проведення експертизи та придбання паливних матеріалів на переїзд свідків до місцезнаходження суду (ст. 265 ЦПК України, постанова Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі №480/6932/22).

Вважає, що судом не застосовано висновок, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №523/14489/15-ц, а саме, що вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна, а є лише підставою для вирішення такої справи. Тому суд помилився щодо мотивів відмови ОСОБА_1 у позові в частині встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

У поданому відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Мудрак О.С., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, за умовами договору купівлі - продажу земельної ділянки від 15 квітня 2014 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 20549866, від 15 квітня 2014 року ОСОБА_25 купила у ОСОБА_9 земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,0452 га, що розташована за адресою: Рівненська область, Володимирецький район, Старорафалівська сільська рада, сплативши за неї обумовлену контрагентами грошову суму.

Відчужуваній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: :04:001:0988.

З висновку експерта судової оціночно-земельної та оціночно-будівельної експертизи №67/23 від 27.12.2023 вбачається, що ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером: :04:001:0988, площею 0,0452 га, право власності на яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , з урахуванням поліпшень, може становити: 669 532 гривні. Ринкова вартість садового будинку з господарськими будівлями та спорудами (сарай, огорожа тощо), що розташовані на земельній ділянці площею 0,0452 га з кадастровим номером :04:001:0988, може становити: 606 428 гривень.

Експерт ОСОБА_26 в судовому засіданні підтвердила, що вона проводила оцінку готового об'єкту, а не будівельних матеріалів. Станом на 01 листопада 2023 року технічний паспорт на садовий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,0452 га з кадастровим номером :04:001:0988, виготовлено не було.

В подальшому, 17 лютого 2015 року, між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_5 , виданим того ж дня Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, актовий запис №53.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 21 травня 2022 року купили транспортний засіб - автомобіль марки BMW моделі Х3, державний номерний знак НОМЕР_3 , титульне право на який зареєстровано за відповідачем. Цей факт сторонами не оспорюється.

З висновку про вартість об`єкта оцінки від 13.03.2023, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_27 , видно, що ринкова вартість автомобіля, марки BMW X3, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , VIN № НОМЕР_7 , становить 344 565 гривень.

13 грудня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що стверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_8 , виданим того ж дня Вараським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вараському районі Рівненської обалсті Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №13.

Вважаючи, що сторони протягом часу із листопада 2012 року по 17 лютого 2015 року проживали разом, вели спільний побут і господарство, мали спільний бюджет, разом заощаджували набуті грошові кошти та розпоряджалися ними, а також використували їх і власні фізичні зусилля з метою поліпшення умов спірного садового будинку та земельної ділянки, що значно збільшило їх вартісну цінність, у березні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із часткової доведеності і обгрунтованості вимог позивача, оскільки надані ОСОБА_1 докази, в т.ч. показання свідків, фотографії про спільний відпочинок сторін, спільні домашні світлини, світлини садового будинку і зі святкування весілля спільних знайомих, фіскальні чеки, квитанції про придбання побутової техніки та будівельних матеріалів, не засвідчують факту ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного побуту та бюджету, взаємних прав і обов`язків як подружжя. Натомість ці докази вказують про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували певні відносини протягом листопада 2012 року - 16 лютого 2015 року, але вони не були такими, що притаманні чоловіку і жінці. За змістом цих доказів не можна встановити факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу.

Надаючи оцінку показанням свідків, суд дійшов висновку, що ці свідчення носять узагальнений і непослідовний характер, переважно стосуються констатації тих обставин, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у певних стосунках, проживали разом, мали спільний відпочинок. Будь-яких інших свідчень ними надано не було.

Щодо позову у частині визнання земельної ділянки з кадастровим номером: :04:001:0988, площею 0,0452 га, матеріалів і обладнання, використаних при поліпшенні садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на цій земельній ділянці, спільною сумісною власністю сторін, то суд також не погодився із їх обгрунтованістю.

Так, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Тому за відсутності правових підстав для задоволення вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені сімейним законодавством, для визнання земельної ділянки, матеріалів і обладнання, використаних при поліпшенні садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на спірній земельній ділянці, такими, що належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Разом з тим, частково задовольняючи позов у частині визнання спірного транспортного засобу об`єктом спільної сумісної власності сторін та його поділ, суд попередньої інстанції врахував те, що автомобіль марки BMW моделі X3, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_6 , VIN № НОМЕР_7 , набуто ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за час шлюбу. При цьому презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке виникло в період шлюбу, відповідачем не спростовано. Тому цей транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям.

Також судом взято до уваги, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Встановлено, що ОСОБА_1 не вніс на депозитний рахунок суду половину визначеної вартості спірного автомобіля, тоді як ОСОБА_2 не дала своєї згоди на отримання грошової компенсації вартості належної їй частки у праві власності на автомобіль, наполягаючи на існуванні особистого права власності на спірний тарнспортний засіб. Тобто між сторонами не було досягнуто домовленості щодо добровільного поділу автомобіля.

Оскільки спірний автомобіль набутий сторонами під час зареєстрованого шлюбу, а частки подружжя у спільному майні є рівними, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними з визнанням за кожним з подружжя права власності на частину транспортного засобу без реального поділу, залишивши його у їх спільній частковій власності.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст.ст. 3, 21, 27, 36, 57, 60, 61, 62, 63, 68, 69, 70, 71, 74 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 183, 316, 317, 321. 355, 356, 364, 365, 368, 370, 372 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц, вбачається, що відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

У постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі 509/3416/18 зазначається, що під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Верховний Суд у своїх постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 12 лютого 2025 року у справі №361/5996/19 висловився про те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

У постановах Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №361/5996/19, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18 зазначається, що взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

У постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 509/3416/18 зроблено висновок, що показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №569/13242/14-ц вказується, що ч. 1 ст. 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано баланс інтересів подружжя, у разі наявності сукупності двох факторів:

1) істотність збільшення вартості майна;

2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.

При посиланні на вимоги ст. 25 КпШС України, ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі №450/899/21 зазначається, що питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17).

Той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Статтями 63, 69, 70 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №552/1514/19, від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18 висновувано, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц).

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України, у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини з приводу припинення свого права на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 лютого 2024 року у справі №752/18272/18 зазначала, що приписи ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі ст. 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Такі висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20.

У разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №752/18272/18)

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В абзаці п`ятому пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 вказується, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилкову оцінку судом наявних у матеріалах справи доказів, хибне встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, залишення без уваги визнання сторонами та показаннями свідків того, що сторони протягом часу з листопада 2012 року по 16 лютого 2015 року в іншому шлюбі не перебували, мали сталі стосунки, які тривали значний проміжок часу і носили серйозний характер, внаслідок чого між ними було укладено шлюб, то цим обставинам суд попередньої інстанції дав детальну і вичерпну оцінку, з чим погоджується і колегія суддів.

Так само дано правильну оцінку свідченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .

Не можна погодитися із аргументами заявника про хибну оцінку письмових доказів у справі, адже спростовуються правильністю відповідних висновків суду.

Оскільки висновки суду про це безпосередньо пов`язані і спонукають до застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, тому не заслуговують на увагу твердження автора апеляційної скарги про їх помилковість.

З приводу доводів про необхідність застосування при вирішенні спору висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц, від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 і від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, Верховного Суду у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі №757/8786/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі №361/4744/19, то з ними теж неможливо погодитися. Так, спірні правовідносини та права і обов`язки, які були предметом перегляду Верховного Суду, відрізняються між собою правовою природою, характеристиками та обставинами справи, а тому не є подібними між собою і релевантними для їх застосування при ухваленні оскаржуваного рішення.

Необгрунтованими є і посилання заявника на те, що вартість спірної земельної ділянки істотно збільшилася саме за рахунок матеріалів та обладнань, які використані у садовому будинку і які є невід`ємними земельними покращеннями.

Так, згідно із ст.ст. 12, 81, 76, 77-80 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Натомість, як правильно зауважував суд, обставини, на які покликається ОСОБА_1 , ним доведені переконливими і об`єктивними доказами не були.

Спростовуються вимогами процесуального закону і матеріалами справи твердження про задоволення позову в частині поділу спірного автомобіля BMW Х3 шляхом стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача частини вартості транспортного засобу, що складає 172 282, 50 гривень. При цьому береться до уваги, що суд не може вийти за межі доводів та вимог позову, адже цей факт свідчив би про порушення ним принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до ст.ст. 11, 13 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цим обставинам суд першої інстанції також дав об`єктивну і повну оцінку.

Щодо недодержання судом норм процесуального права, то відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове вирішення справи, ОСОБА_1 не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Не можна погодитися і з покликаннями про відсутність у резолютивній частині оскаржуваного рішення вказівки про розподіл судового збору, витрат на проведення експертизи та придбання паливних матеріалів на переїзд свідків до місцезнаходження суду, оскільки заявник вправі звернутися до суду про ухвалення з цього питання додаткового рішення, виходячи з такого.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Крім того, заявник покликався на незастосування судом висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №523/14489/15-ц, а саме, що вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна, а є лише підставою для вирішення такої справи. Тому суд помилився щодо мотивів відмови ОСОБА_1 у позові в частині встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Між тим, при ухваленні оскаржуваного рішення суд попередньої інстанції покликався на висновки, викладені в зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду. Сама ж по собі відсутність посилання на наведену підставу для відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є другорядною, не створює правових наслідків, які відрізнялися б від уже встановлених судом, і не змінює змісту необгрунтованості позову в цілому. При цьому враховується, що не може бути скасоване правильне за своєю суттю судове рішення з одних лише формальних міркувань.

Решта аргументів також є необґрунтованими і тому колегією суддів відхиляються.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 березня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 29.07.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків