Справа № 485/1140/25
Провадження №2/485/513/25
РІШЕННЯ

іменем України

30 липня 2025 року м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючий - суддя Соловйова О.В.,

секретар судового засідання Гусарова І.М.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в м. Снігурівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04 вересня 2024 року приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Лєбєдєвою І.М. за реєстровим № 687, після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона успадкувала житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який за нею зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 вересня 2024 року, номер відомостей про речове право: 56521803. Разом з тим, вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0851 га, за кадастровим номером :39:078:0018, яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 10 березня 1994 року Снігурівською міської радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1630, належить відповідачці. Зазначає, що спадковий будинок належав померлому чоловікові на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 31 січня 1998 року за реєстровим № 2-121. Сторонами у вказаному договорі є ОСОБА_5 , продавець, та її чоловік ОСОБА_4 , як покупець. В свою чергу, ОСОБА_5 зазначений житловий будинок належав на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого Снігурівською державною нотаріальною конторою 24 лютого 1996 року за реєстровим № 2-189. Продавцем за вказаним договором виступає відповідачка, яка і є власником спірної земельної ділянки. Відповідно до п. 6 вищезазначених договорів купівлі-продажу покупцям, при відчуженні житлового будинку, було роз"яснено зміст статтей 22, 30 Земельного кодексу, але останніми не вживалися заходи щодо оформлення права власності на земельну ділянку.

Посилаючись на вище зазначені обставини, позивачка вважає, що право власності на земельну ділянку повинно також перейти до набувача права власності на житловий будинок, у зв`язку з чим просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0851 га га, кадастровий номер :39:078:0018, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою АДРЕСА_1 , припинивши право власності за відповідачкою. Також просить, не стягувати з відповідачки понесені судові витрати.

У підготовче засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно.

Позивач ОСОБА_1 згідно поданої письмової заяви просила справу слухати у її відсутність, позов підтримує.

Відповідач ОСОБА_6 також подала суду заяву, в якій просить справу слухати за її відсутності, позов визнає.

Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 200 ЦПК України суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, суд ухвалив слухати справу у підготовчому судовому засіданні.

У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 вересня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Лєбєдєвою І.М., який зареєстровано в реєстрі за № 687 (спадкова справа № 18/2024), позивачка успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Родинні відносини з померлим підтверджуються наданим свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 23 вересня 1978 року (а.с. 15).

На підставі вище вказаного свідоцтва про право на спадщину, за позивачкою зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 вересня 2024 року, номер відомостей про речове право: 56521803, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 393443626 від 04 вересня 2024 року (а.с. 17).

Крім того, позивачка також зареєстрована та проживає в успадкованому житловому будинку з 30 жовтня 1998 року, про що свідчить Витяг з реєстру територіальної громади від 16 травня 2025 року щодо відомостей про особу надані з відомчої інформаційної системи Державної міграційної служби на підставі відомостей, отриманих від Снігурівської територіальної громади та запис згідно паспортних даних позивачки (а.с. 10-12).

Одночасно, як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Снігурівською міською Радою народних депутатів 10 березня 1994 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю №1630 (а.с. 20-21), та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-025 сформованого 25 лютого 2025 року, земельна ділянка площею 0,0851 га, за кадастровим номером :39:078:0018, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_7 (а.с.24-29).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 04 вересня 2024 року за реєстровим № 687, будинок АДРЕСА_1 належав померлому чоловікові позивачки ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 31 січня 1998 року за реєстровим № 2-121. Право власності на житловий будинок зареєстровано за спадкодавцем в Снігурівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 20 травня 1998 року в книзі 12, номер запису 3092, що також підтверджується довідкою Снігурівської філії КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 08 липня 2024 року № 4-666 (а.с. 30).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 січня 1998 року, сторонами у цьому договорі є продавець ОСОБА_5 та покупець ОСОБА_4 (а.с. 31).

Тоді як, ОСОБА_5 зазначений житловий будинок належав на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого Снігурівською державною нотаріальною конторою 24 лютого 1996 року за реєстровим № 2-189, дублікат якого виданий тією ж держнотконторою 31 січня 1998 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-110. Право власності зареєстровано за ОСОБА_5 у Снігурівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 31 січня 1998 року за № 12-3092. Продавцем за вказаним договором виступає ОСОБА_7 (а.с. 32), яка і є власником спірної земельної ділянки.

Відповідно до п. 6 вищезазначених договорів купівлі-продажу покупцям, при відчуженні житлового будинку, було роз"яснено зміст статтей 22, 30 Земельного кодексу України.

17 листопада 2001 року відповідачка одружилася з чоловіком ОСОБА_8 та змінила дошлюбне прізвище " ОСОБА_9 " на " ОСОБА_10 ", на підтвердження чого останньою надано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 від 17 листопада 2001 року (а.с. 51 зворот).

Питання виникнення права власності або права користування земельними ділянками урегульовані Земельним кодексом України.

Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України (в чинній редакції) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ст.81 ЗК громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Відповідні приписи містяться також і у ч. 1 ст. 377 ЦК України.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 з наступними змінами та доповненнями, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї датистатті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно достатті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V- і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Згідно положень ч. 1 ст.30 ЗК України УРСР (в редакції станом на час виникнення правовідносин, а саме укладення договорів купівлі-продажу), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Аналіз змісту норм ст.30 ЗКУкраїнської РСР та статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

У постанові від 11 лютого 2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію про загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Висновок про те, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства, зазначив також Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 (провадження № 61-6807св19).

Крім того, пунктом "є" частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Вищезазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та земельної ділянки та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

Дослідженими судом доказами підтверджено, що позивачка у встановленому законом порядку набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка під вказаним будинком раніше набула ознак об`єкта права власності, однак рахується за відповідачкою на підставі державного акта, у зв"язку з чим позивачка не може отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку.

При цьому, те, що позивачка не посвідчила перехід права на землю жодним чином не вплинуло на наявність в неї права власності на цей об`єкт, оскільки таке посвідчення є лише підтвердженням з боку держави права. Цільове призначення земельної ділянки не змінювалося.

Судом перевірено, що за наявною інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, станом на 30 липня 2025 року, відомості про право власності, заборону відчуження, іпотеку спірної земельної ділянки відсутні.

Оціночна вартість вище вказаної земельної ділянки, відповідно до довідки ОСОБА_11 , станом на 21 травня 2025 року складає 11363,63 грн (а.с. 33-35).

Таким чином, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з метою захисту прав позивачки на безперешкодне обслуговування та користування належним їй на праві власності житловим будинком, враховуючи, що право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_12 , яка 24 лютого 1996 року відчужила вказаний житловий будинок ОСОБА_5 , а останній в свою чергу 31 січня 1998 року відчужив вказаний житловий будинок ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд приходить до висновку, що позивачка набувши право власності на об`єкт нерухомості в порядку спадкування, набула також і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На прохання позивача суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 4, 13, 81, 263-265, 142, 200, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на земельну ділянку площею 0,0851 га, кадастровий номер :39:078:0018, для будівництва і обслуговування житлого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 , належне їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 10 березня 1994 року Снігурівською міської радою, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю № 1630.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 30 липня 2025 року.

Суддя О. В. Соловйов