Номер провадження: 22-ц/813/4617/25
Справа № 509/6703/24
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 березня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної організації «Національного академічного духовного оркестру України», Первинної профспілкової організації Національного академічного духового оркестру України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, про визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дій, які порушують право, припинення правовідношення, визнання права вчинення керівником організації мобінгу, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до Державної організації «Національного академічного духовного оркестру України», Первинної профспілкової організації Національного академічного духового оркестру України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, про визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дій, які порушують право, припинення правовідношення, визнання права вчинення керівником організації мобінгу.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та визначено строк на подання відзиву, пояснень щодо позову.

09.12.2024 року від представника Міністерства культури та стратегічних комунікацій України - Тимкович І.О. надійшли пояснення по справі, відповідно до змісту яких зазначено, що провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним пункту колективного договору підлягає закриттю, наведено обґрунтування такого закриття, щодо решти позовних вимог просили суд відмовити у їх задоволенні.

24.12.2024 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в яких відповідач просив провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним положення пункту 3.5 Колективного договору закрити, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити у повному обсязі.

25.12.2024 року представником Первинної профспілкової організації національного академічного духового оркестру України подано заяву про розгляд справи за відсутності представника у зв`язку з неможливістю прибути останнього на судові засідання через віддаленість. Також було надіслано відзив, відповідно до змісту якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

У подальшому від Державної організації «Національний академічний духовий оркестр України», Первинної профспілкової організації національного академічного духового оркестру України, ОСОБА_2 , надійшли письмові заперечення.

У підготовчому засіданні ОСОБА_4 підтримала позицію щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним положення п. 3.5 укладеного 11.12.2020 року між Державною організацією «Національний академічний духовий оркестр України» та Первинною профспілковою організацією Національного академічного духового оркестру України колективного договору. Позицію обґрунтувала тим, що згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Правові й організаційні засади функціонування системи заходів з вирішення колективних трудових спорів (конфліктів), здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними врегульовано Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Так, зі змісту позову слідує, що предметом позову є вирішення питання порушення законних прав та інтересів позивача через його недолучення до підписання колективного договору, а також захист його інтересів як профспілкової організації у сфері трудових правовідносин та інтересів працівників. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.10.2019 року у справі № 916/2721/18 зазначена та підтримана правова позиція: Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Тому рішення судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі з таким предметом розгляду є обґрунтованим.

Позивач ОСОБА_1 в підготовчому засіданні заперечувала проти заяви представника третьої особи, вважаючи свою вимогу про визнання недійсним положення п. 3.5 колективного договору, укладеного 11.12.2020 року між Державною організацією «Національний академічний духовий оркестр України» та Первинною профспілковою організацією національного академічного духового оркестру України, заявленою в межах індивідуального спору.

Відповідач ОСОБА_3 підтримав позицію представника третьої особи та просив закрити провадження в частині позовних вимог.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 березня 2025 року закрито провадження у справі в частині позовної заяви, а саме щодо вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним положення п. 3.5 колективного договору, укладеного 11.12.2020 року між Державною організацією «Національний академічний духовий оркестр України» та Первинною профспілковою організацією національного академічного духового оркестру України.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 березня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що між позивачкою, Відповідачем 1 та Відповідачем 2 колективного трудового спору не було, немає і ніколи не буде, бо позивачка не є і не може бути ані уповноваженим представницьким органом найманих працівників, ані уповноваженим представницьким органом найманих працівників категорії найманих працівників, ані уповноваженим представницьким органом найманих працівників колективу працівників, ані профспілкою, бо позивачка є ФІЗИЧНОЮ особою. Крім отого, всупереч положенням ч.1 ст.256 ЦІК України, ухвала від 04.03.2025 про закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.255 цього Кодексу, не містить роз`яснення, куди йти позивачці з її позовом про визнання недійсним положень колективного договору, яке суперечить закону і застосування якого призвело до порушення прав позивачки. Іншими словами, закриття провадження у справі за позовом позивачки позбавило Її права на доступ до правосуддя, яке гарантовано не лише актами внутрішньодержавного права України, а й міжнародними договорами, суворо дотримуватися які Україна зобов`язалась як учасник міжнародних організацій (ООН, ПАРЄ тощо). Також, скаржник посилається на те, що судом першої інстанції застосовано у справі висновки ВП ВС від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/2721/18 (номер судового провадження: 12-64гс19), від 03 липня 2019 року справа № 761/33069/16-ц (провадження № 14-3цс19), Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 479/58/19 (провадження № 61-7495св19), які не є подібними до спірних правовідносин, оскільки у вказаних справах інший суб`єктний склад, а саме спір між юридичними особами.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 15.07.2025 року на 15:00 год. представник Первинної профспілкової організації Національного академічного духового оркестру України, Спасіченко Володимир Олександрович не з`явились, про причини не явки не повідомили, заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Присутні у судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач скаржник ОСОБА_1 , в режимі відеоконференції представник Державної організації «Національного академічного духовного оркестру України» - Піроженко Олександр Іванович, представник Міністерства культури та стратегічних комунікацій Україн - Тимкович Ірина Олександрівна не заперечували проти розгляду справи за фактичної явки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи. За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити с удове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду зазначеним вимогам відповідає.

Закриваючи провадження у справі в частині позовної заяви, а саме щодо вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним положення п.3.5 колективного договору, укладеного 11.12.2020 року між Державною організацією «Національний академічний духовий оркестр України» та Первинною профспілковою організацією національного академічного духового оркестру України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі предметом спору за даним позовом є колективний трудовий спір, який на відміну від індивідуальних є спором непозовного провадження між найманим працівником, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в якому йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до такого спору застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Правове становище професійних спілок, їх статус та повноваження регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Працівники мають право, зокрема, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку. Первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статутом професійної спілки (стаття 2, частини перша та друга статті 246 Кодексу законів про працю України).

Права професійних спілок, їх об`єднань визначаються Конституцією України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами (стаття 244 Кодексу законів про працю України).

За змістом статей 1, 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійна спілка (профспілка) добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Первинна організація профспілки добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

Приписами статті 10 Кодексу законів про працю України та статті 1 Закону України від 1 липня 1993 року № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» визначено, що колективний договір укладається з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Колективний договір укладають роботодавець з однієї сторони і один або кілька профспілкових органів, а у разі відсутності таких органів представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом з іншої сторони (стаття 3 Закону України «Про колективні договори і угоди»).

Правові й організаційні засади функціонування системи заходів з вирішення колективних трудових спорів (конфліктів), здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними, врегульовано Законом України від 03 березня 1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Встановлені цим Законом норми поширюються на найманих працівників та організації, утворені ними відповідно до законодавства для представництва і захисту їх інтересів, і на роботодавців, організації роботодавців та їх об`єднання.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю.

Сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець (стаття 3 вказаного Закону).

Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» окремо встановлено особливу процедуру розгляду розбіжностей, що виникли між сторонами соціально-трудових (колективних) відносин. Указаним законодавчим актом передбачається примирно-третейська процедура та система організаційних структур із належною компетенцією щодо узгодження інтересів конфліктуючих сторін.

Зокрема, статтею 7 указаного Закону передбачено, що розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань укладення чи зміни колективного договору, угоди здійснюється примирною комісією, а в разі неприйняття рішення у строки, установлені статтею 9 цього Закону трудовим арбітражем.

Судовий порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів) процесуальним законодавством та Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» передбачено у таких випадках: розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (стаття 23 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»); розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення про вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених статтею 24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (стаття 25 вказаного Закону); оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (частина п`ята статті 20 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»); невиконання роботодавцем обов`язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (частини друга, четверта статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Колективні трудові спори це спори між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин і порядок вирішення таких спорів визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, в порядку цивільного судочинства судами загальної юрисдикції розглядаються справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У справі, що переглядається встановлено, що предметом позову, окрім інших заявлених вимог, є визнання недійсним положення п.3.5 укладеного 11.12.2020 року між Державною організацією «Національний академічний духовий оркестр України» та Первинною профспілковою організацією національного академічного духового оркестру України колективного договору

Тобто, позивачка не погоджується з пунктом колективного договору, який на її переконання, порушує її законні права та інтереси.

Статтею 255 ЦПК України сформульовано підстави закриття провадження у справі. Відповідно до пункту 1 частини першої зазначеної статті суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, встановивши вказані обставини та те, що у даній справі має місце колективний трудовий спір, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження, оскільки до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Колективні трудові спори - це спори між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. ЦПК України не передбачено положень, які б віднесли спір у цій справі до таких, що підлягають розгляду у судовому порядку. Колегія суддів зазначає, що колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Така позиція відповідає висновкам Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 479/58/19 (провадження № 61-7495св19), у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 210/3062/20 (провадження № 61-17428св20) та висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/2721/18 (провадження № 12-64гс19).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що вимога позивачки про визнання недійсним положення п.3.5 колективного договору, укладеного 11.12.2020 року між Державною організацією «Національний академічний духовий оркестр України» та Первинною профспілковою організацією національного академічного духового оркестру України, взагалі не може бути індивідуальним, та розглядатися в судовому порядку шляхом подання відповідного позову, одним із працівником, оскільки колективний договір укладається між роботодавцем і трудовим колективом (їх представниками), та регулює права та обов`язки всіх працівників підприємства, установи, організації, а тому зміни або скасування його положень мають колективний характер (стосуються всіх працівників, а не лише позивачки).

Доводи апеляційної скарги про на те, що судом першої інстанції застосовано у справі висновки ВП ВС від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/2721/18 (номер судового провадження: 12-64гс19), від 03 липня 2019 року справа № 761/33069/16-ц (провадження № 14-3цс19), Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 479/58/19 (провадження № 61-7495св19), які не є подібними до спірних правовідносин, оскільки у вказаних справах інший суб`єктний склад, а саме спір між юридичними особами, апеляційний суд не приймає, оскільки вирішуючи питання визначення підсудності суди виходять із суті спірних правовідносин, а не виключно із суб`єктного складу, при цьому із вищенаведених правових позицій Верховного Суду вбачається, що незалежно від суб`єктного складу спори щодо оскарження колективних договорів є спорами непозовного (позасудового) провадження, що виключає судовий порядок їх розгляд.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 08.09.2021 року у справі № 213/5101/19 скасував постанову Дніппровського апеляційного суду від 13.10.2020 року та залишив в силі ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 12.05.2020 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА 1 до ПрАТ «Інгулецький гірнично-збагачувальний комбінат», Первинної профспілки трудящих металургійної і гірничобудовної промисловості України ПрАТ «Інгулецький гірнично-збагачувальний комбінат», третя особа профспілка «Професійна спілка чесних працівників», про скасування спільної постанови № 29 від 16.09.2019 року та поновлення пункту 7.4. колективного договору в редакції, що діяла до прийняття спільної постанови.

Верховний суду у постанові від 08.09.2021 року у справі № 213/5101/19 зокрема зазначив:

«Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю.

Сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець (стаття 3 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань укладення чи зміни колективного договору, угоди здійснюється примирною комісією, яка складається із представників сторін та утворюється за ініціативою однієї із сторін на виробничому рівні - у триденний строк з моменту виникнення колективного трудового спору (конфлікту) з однакової кількості представників сторін. У разі потреби примирна комісія: залучає до свого складу незалежного посередника; консультується із сторонами колективного трудового спору (конфлікту), центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та іншими заінтересованими органами.

Колективні трудові спори (конфлікти) розглядаються виробничою примирною комісією у п`ятиденний строк з моменту утворення комісії строк. За згодою сторін ці строки можуть бути продовжені.

Рішення примирної комісії оформляється протоколом та має для сторін обов`язкову силу і виконується в порядку і строки, які встановлені цим рішенням. При цьому, згідно із статтею 13 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» жодна із сторін колективного трудового спору (конфлікту) не може ухилятися від участі в примирній процедурі і зобов`язані використати для врегулювання колективного трудового спору (конфлікту) всі можливості, не заборонені законодавством.

Якщо примирні органи не змогли врегулювати розбіжності між сторонами, причини розбіжностей з обґрунтуванням позицій сторін у письмовій формі доводяться до відома кожної із сторін колективного трудового спору (конфлікту). У цьому разі наймані працівники або уповноважений ними орган чи професійна спілка мають право з метою виконання висунутих вимог застосовувати усі дозволені законодавством засоби, крайнім з яких відповідно до статті 17 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» та статті 44 Конституції України є право на страйк.

Судовий порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів) процесуальним законодавством та Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» передбачено у таких випадках: розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (стаття 23 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»); розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення про вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених статтею 24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (стаття 25 вказаного Закону); оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (частина п`ята статті 20 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»); невиконання роботодавцем обов`язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (частини друга, четверта статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спір виник між найманим працівником та підприємством, а предметом позову є поновлення дії пункту 7.4 колективного договору.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що на відміну від індивідуальних, колективні трудові спори, - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки безпосереднє вирішення в судовому порядку колективних трудових спорів законодавством не передбачено, а отже суд першої інстанції не порушив права позивача на вільний доступ до правосуддя.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 29 травня2019 року у справі № 479/58/19 (провадження № 61-7495св19), від якого не відступили у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/2721/18 (провадження № 12-64гс19) та постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 428/7753/15-ц (провадження № 61-28163св18)».

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що місцевий суд, посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 428/7753/15-ц, не взяв до уваги, що позивачем у вказаній справі є первинна профспілкова організація і позов заявлений на захист прав трудового колективу, є неприйнятними, оскільки сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець (стаття 3 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Посилання апеляційної скарги на те, що закриття провадження у справі за позовом позивачки позбавило її права на доступ до правосуддя, є не обґрунтованим, оскільки право позивачки на оскарження умов колективного договору не порушується встановленими законодавчими обмеженнями щодо його судового захисту, оскільки існує позасудовий порядок вирішення такого спору, встановлений Законом України від 03 березня 1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Таким чином, доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 24.07.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова