ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року

м. Київ

справа № 136/2311/21

провадження № 61-2240св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 січня 2023 року у складі судді Кривенка Д. Т. та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Берегового О. Ю., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення її власнику.

Позов мотивовано тим, що він є власником земельної ділянки площею 3,5048 га, яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 05 січня 2005 року він уклав з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», правонаступником якого є ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», договір оренди вказаної ділянки на 10 років, а 25 жовтня 2006 року цей договір був зареєстрований у Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК».

24 листопада 2014 року, до спливу дії договору оренди, він письмово повідомив орендаря про небажання продовжувати з ним договір оренди, проте ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», отримавши його письмове повідомлення, на нього не реагувало, повідомлення про бажання продовжити строк договору оренди землі не надсилало і продовжувало користуватися спірною земельною ділянкою, тоді як строк дії договору оренди закінчився.

Під час попереднього судового засідання у справі № 136/2211/15-ц за його позовом до ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» про визнання договору оренди припиненим, він дізнався про наявність додаткової угоди до договору оренди землі від 27 грудня 2010 року, яка нібито укладена була між ним та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» з метою продовження строку оренди до 20 років. Разом з тим, він вказану угоду не підписував та раніше завчасно повідомляв ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» про небажання продовжувати строк дії договору оренди, адже мав намір самостійно використовувати цю земельну ділянку для особистих потреб.

Державна реєстрація додаткової угоди проведена не була, натомість приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською О. М. 27 листопада 2015 року зареєстроване право оренди цієї земельної ділянки за ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро». Проведення державної реєстрації права оренди цієї земельної ділянки 27 листопада 2015 року не може підмінити державну реєстрацію додаткової угоди.

ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди у користуванні належної йому земельної ділянки площею 3,5048 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:000:0401, що розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, шляхом повернення йому вказаної земельної ділянки власнику.

Короткий зміст судових рішень

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а 12 липня 2022 року ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області залучено як правонаступника позивача його дочку - ОСОБА_1 .

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 24 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року, позов задоволено.

Усунено зі сторони ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 3,5048 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:000:0401, що розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, державний акт на право власності на землю серії ВН №0720 від 20 січня 2002 року, шляхом повернення земельної ділянки ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк дії договору оренди закінчився, державна реєстрація додаткової угоди від 27 грудня 2010 року до договору оренди від 05 січня 2005 року проведена не була і відповідно зміни до договору внесені в передбаченому законодавством порядку не відбулися, а отже, такий правочин не набрав чинності. Таким чином, відповідач не має права на користування спірною земельною ділянкою, а позивач, який є власником спірної земельної ділянки, заперечує проти його користування нею.

Суд визнав неприйнятними аргументи відповідача про те, що ОСОБА_2 , знаючи весь цей час про існування додаткової угоди, зміг звернутися до суду лише наприкінці 2021 року, тим самим ставлячи питання про невчасне звернення до суду, однак негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/204716-ц.

Суд зауважив й про неприйнятність доводів відповідача про те, що з моменту укладення спірного договору оренди відповідач належним чином виконує свої зобов`язання як орендаря, а ОСОБА_2 протягом всього часу отримував орендну плату, й тим самим приймав від відповідача виконання умов оспорюваного правочину. Однак прийняття таких умов не може свідчити про укладення правочину щодо оренди земельної ділянки і його дійсність та відповідність вимогам статті 203 ЦК України.

Необґрунтованими визнано доводи ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» в тій частині, що підпис ОСОБА_2 у додатковій угоді та акті приймання-передачі земельної ділянки є аналогічними, що свідчить про вільне його волевиявлення, а тому на дату її підписання волевиявлення відповідало внутрішній волі. Однак судом було встановлено, що у додатковій угоді, укладеній між сторонами 27 грудня 2010 року, відсутня відмітка про державну реєстрацію.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, оскільки проведення 27 листопада 2015 року державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі вказаних правочинів не може підмінити державну реєстрацію самої додаткової угоди (державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору), а тому не може впливати на момент набрання чинності додатковою угодою, укладеною до 01 січня 2013 року. За відсутності факту державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки у сторін цієї додаткової угоди не виникли права та обов`язки, які нею визначені.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинним на той час законодавством не було визначено, хто саме із сторін правочину (додаткової угоди) зобов`язаний провести державну/реєстрацію, не заслуговують на увагу, адже саме правонабувач (відповідач) як зацікавлена сторона у цих правовідносинах повинен був виявити інтерес до того, щоб додаткова угода, якою продовжено строк оренди на 20 років, набрала чинності.

Твердження скаржника про те, що хоча додаткова угода не була зареєстрована у встановленому законом на той час порядку, однак все ж таки була підписана сторонами і з 2010 року відповідач виплачував позивачу оренду плату відхиляються судом, оскільки ця угода не набрала чинності, у зв`язку з чим укладений між сторонами договір оренди від 05 січня 2005 року припинив свою дію 05 січня 2015 року, а подальше використання відповідачем спірної земельної ділянки, за відсутності вираженого волевиявлення орендодавця на згоду продовження оренди, здійснювалось за відсутності законних на те підстав.

Аргументи учасників справи

13 лютого 2024 року ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що договір оренди землі набуває чинності з дня, коли сторони в належній формі досягли всіх істотних умов договору. В ході розгляду вказаної справи судами позивач не заперечував факт підписання договору оренди та додаткової угоди до нього, а також отримання ним орендної плати. Очевидно, що дії ОСОБА_2 , який уклав договір та додаткову угоду, за якими право оренди належної йому земельної ділянки перейшло до ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», отримував орендну плату від товариства, а згодом доводить, що вказані додаткові угоди є неукладеними, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними. Позивач не довів відсутність свого волевиявлення на перехід прав оренди належної їй земельної ділянки до ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД».

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. У задоволенні заяви ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про зупинення виконання рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 січня 2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку відмовлено.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2 -383/2010, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 01 лютого 2023 року у справі № 530/130/21, від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21, судове рішення ухвалено з порушенням пунктів 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2025 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24).

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2025 року поновлено касаційне провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з ОСОБА_2 05 січня 2005 року уклав з ТОВ «Концерн «Сімекс- Агро», правонаступником якого є ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», строком на 10 років договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка площею 3,5048 га, яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

25 жовтня 2006 року вказаний договір був зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 6.

Згідно з пунктом 23 договору оренди від 05 січня 2005 року він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що після закінчення строку дії договору орендодавець повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору письмово попередити орендаря про свій намір припинити дію договору.

У додатковій угоді від 27 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» зазначено, що термін дії договору оренди землі становить 20 років.

У пункті 3 додаткової угоди визначено, що вона є невід`ємною частиною договору і набирає чинності з дати державної реєстрації. Графа у додатковій угоді «Договір зареєстрований у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис», не заповнена.

Згідно з копією витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень 27 листопада 2015 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвська С. М. зареєструвала право оренди цієї ж земельної ділянки за ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро».

Після 05 січня 2015 ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» продовжило використовувати орендовану земельну ділянку у своїй господарській діяльності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».

Згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 22 липня 2019 року внесено запис про зміну найменування ТОВ Концерн «Сімекс-Агро» на ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД».

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження

№ 61-13760сво21), від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження

№ 61-5252сво23)).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46)).

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Усталеним у судовій практиці незалежно від виду судочинства та категорії справи є підхід, згідно з яким висновки щодо застосування норм судовою палатою касаційного суду мають перевагу над висновками колегії суддів; висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (пункт 8.12), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, від 20 грудня 2023 року у справі № 752/4079/16, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 757/42452/20, від 05 січня 2024 року у справах № 149/184/21 і № 337/2398/20, від 24 січня 2024 року у справах № 761/22446/20 і № 757/51692/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 932/9029/23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) зазначено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) зазначено, що «належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Тому позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки з одночасним припиненням такого права не є належним способом захисту порушеного права; ОСОБА_1 позовних вимог про визнання відсутнім права оренди не заявляла, у зв`язку із цим відсутні підстави для вирішення питання про кваліфікацію договору оренди землі та додаткової угоди до нього як неукладених. Аналогічно і доводи ТОВ «Західна агровиробнича компанія» щодо обставин добросовісності орендодавця, яка отримувала орендну плату від відповідача, належить оцінювати за умови звернення орендодавця із належною вимогою. За таких обставин в задоволенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія» щодо спірної земельної ділянки з одночасним припиненням такого права належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту. Тому вимога про повернення позивачу спірної земельної ділянку може бути заявлена та вирішена по суті разом з вимогою про визнання відсутнім права її оренди у ТОВ «Західна агровиробнича компанія»».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) зроблено такі висновки:

«як Велика Палата Верховного Суду, так і Об`єднана палата послідовно дотримуються підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.

У справі, що переглядається: позивачка просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 01 квітня 2011 року між сторонами без її відома, укладено договори оренди вказаних земельних ділянок, які вона не підписувала. На підставі цих договорів відповідач зареєстрував за собою право оренди цих земельних ділянок; суди на підставі висновку експерта за результатами почеркознавчої експертизи встановили, що позивачка договори оренди землі не підписувала, тобто, не виявила свою волю на їх вчинення, а тому такі договори є неукладеними і земельні ділянки перебувають у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав; суд першої інстанції, застосувавши висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, обґрунтовано вказав, що позивачка вимог про визнання відсутнім права оренди не заявляла, тому у задоволенні позову належить відмовити, зважаючи обрання позивачем неналежного способу захисту; апеляційний суд вважав, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки як обраний позивачем спосіб захисту (усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом їх повернення власнику), так і зазначений судом першої інстанції спосіб захисту (визнання відсутнім права оренди) у цьому випадку призведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду за захистом своїх прав; апеляційний суд не врахував, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позов ОСОБА_2 зазначав, що він не бажав продовжувати договір оренди земельної ділянки, укладений між ним 05 січня 2005 року між ним та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», а додаткову угоду від 27 грудня 2010 року, на підставі якої строк оренди продовжено на 20 років, він не укладав. Крім того, державну реєстрацію додаткової угоди не було проведено, проте 27 листопада 2015 року за ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» зареєстровано право оренди належної йому земельної ділянки;

суди вважали, що через непроведення ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» державної реєстрації додаткової угоди, якою збільшено строк оренди до 20 років, ця угода не набрала чинності, у зв`язку з чим укладений між сторонами договір оренди припинив свою дію 25 жовтня 2016 року, а тому подальше використання відповідачем спірної земельної ділянки, за наявності вираженого волевиявлення орендодавця на відмову від продовження оренди, здійснюється за відсутності законних на те підстав, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод зі сторони відповідача шляхом повернення земельної ділянку правонаступнику позивача;

суди не врахували, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди;

належної позовної вимоги про визнання відсутнім права оренди позивач не заявляла, у зв`язку із цим відсутні підстави для вирішення питання про кваліфікацію додаткової угоди до договору оренди землі як неукладеної або такої, що не набрала чинності. Аналогічно і протилежні доводи відповідача щодо виконання договору, добросовісності орендодавця слід оцінювати за умови звернення орендодавця (його правонаступника) із належною вимогою;

тому і вимога про повернення позивачу спірної земельної ділянки може бути заявлена та вирішена по суті разом з вимогою про визнання відсутнім права її оренди у ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД».

За таких обставин оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) та від 02 червня 2025 року в справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення прийняті без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання апеляційної скарги ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» сплатила 1 362,00 грн судового збору (а. с. 116), за подання касаційної скарги - 1 816,00 грн судового збору. Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» належить стягнути судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірі 3 178,00 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 січня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» 3 178,00 грнсудових витрат на сплату судового збору.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 січня 2023 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко