П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року місто Київ

справа № 362/6629/24

провадження № 22-ц/824/7264/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю ««Фінансова компанія Артеміда-Ф»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Лютим Олегом Віталієвичем,

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Ковбель М.М.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором від 7 жовтня 2020 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_3 в розмірі 19073, 20 грн. заборгованості, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5029 грн.; заборгованість за відсотками в межах строку договору - 1674, 60 грн., залишок заборгованості за простроченими відсотками за період з 1 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року - 11315, 25 грн., інфляційні втрати - 1054, 67 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 7 жовтня 2020 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_3 в електронній формі укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3. Зазначені умови є публічною пропозицією в розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України.

Відповідач здійснивши дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки НОМЕР_1 , на котру в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 5 029 грн.

На умовах Договору позики (п.п.5.1. п.5.) Кредитодавець надав відповідачу грошові кошти (кредит) у гривні на умовах передбачених Договором позики № 3 у розмірі 5 029 грн., а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 5 листопада 2020 року (п.п.5.5. п.5.), базова процента ставка складає1.11% (п.п.5.12. п.5.), та процентною ставкою 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення користування коштами поза межами строку дії Договору позики (п.п.5.13. п.5).

Кредитодавець свої зобов?язання за Договором позики виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Договором позики.

30 червня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» та ТОВ «Фінансова компанія Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу № 20210630-Ф/2. Згідно цього договору та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова компанія Артеміда-Ф» набуло статусу Кредитора та отримав право грошової вимоги до ОСОБА_3 , порядковий номер згідно реєстру боржників 1932.

Позичальник умови кредитного договору порушив, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 19073,52 гривень, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися з цим позовом до суду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія Артеміда-Ф» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія Артеміда-Ф» заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №3 від 7 жовтня 2020 року в розмірі 19 073,52 грн., 2000 грн. витрат на правничу допомогу та 2422,40 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Лютий О.В.16 січня 2025 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції не досліджено та не надано відповідного правового висновку тому факту, що розрахунок заборгованості, який наданий позивачем та складає 19 073, 52 грн. - не містить даних про рух коштів по картковому рахунку відповідача з підтвердженням зарахування кредитних коштів від ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА», наслідком чого є відсутність доказів передачі позики позикодавцем. Крім того, вказаний розрахунок містить лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту, відсотків, інфляційних втрат без деталізації, яка б включала б суми погашеного позичальником кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду.

Заперечує щодо нарахування відсотків поза межами строку дії договору.

Також вважає, що згідно договору факторингу № 20210630-Ф/2від 30 червня 2021 року не можливо встановити переходу права вимоги до відповідача саме в тих розмірах, які заявлені у позові, факторинговий договір містить незаповнену форму реєстру прав вимог. Позивачем не надано доказів ціни позову, доказів сплати цієї ціни, що свідчить про відсутність переходу права вимоги до позивача.

Зазначає, що судом першої інстанції не було задоволено клопотання позивача про витребування з банку інформації щодо руху коштів, що є первинним фінансовим документом, згідно висновків Верховного Суду та не залучено у якості третьої особи первісного кредитора ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Бачинський О.М. заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить стягнути з відповідача судові витрати під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 7 жовтня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» та ОСОБА_3 укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3. Договір укладено в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» та акцептована ОСОБА_3. 7 жовтня 2020 року, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України) Заяви-формуляра про акцептування оферти № 3 від 7 жовтня 2020 року про прийняття пропозиції ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах..

Відповідач здійснивши дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки НОМЕР_1 , на котру в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 5 029 грн..

На умовах Договору позики (п.п.5.1. п.5.) Кредитодавець надав Відповідачу грошові кошти (кредит) у гривні на умовах передбачених Договором позики №3 у розмірі 5 029 грн., а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 5 листопада 2020 року (п.п.5.5. п.5.), базова процента ставка складає 1.11% (п.п.5.12. п.5.), та процентною ставкою 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення користування коштами поза межами строку дії Договору позики (п.п.5.13. п.5).

Кредитодавець свої зобов`язання за Договором позики виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Договором позики.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умовами якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Даний кредит надавався на підставі умов та правил надання клієнтам платіжних карток, а також інших банківських послуг, вказаних в заяві і в пам`ятці.

Увалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 19 073, 52 грн. суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог в цій частині.

З такими висновками суду першої інстанції повністю не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. ст. 205, 207 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 зазначеного Закону передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

При цьому, з системного аналізу зазначених вище положень закону вбачається, що з урахуванням особливостей такого договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач посилався на те, що 7 жовтня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» та ОСОБА_3 укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3. Договір укладено в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» та акцептована ОСОБА_3 7 жовтня 2020 року, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України) Заяви-формуляра про акцептування оферти № 3 від 7 жовтня 2020 року про прийняття пропозиції ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах.

Здійснивши дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки НОМЕР_1 , на котру в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 5 029 грн..

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 19073, 52 грн.

Позивач набув право вимоги на вказану суму в зв`язку з укладенням 30 червня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» та ТОВ «Фінансова компанія Артеміда-Ф» договору факторингу № 20210630-Ф/2.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивачем не доведено право вимоги за договором факторингу № 20210630-Ф/2, оскільки факторинговий договір містить незаповнену форму реєстру прав вимог, детального розрахунку заборгованості, позивачем не надано доказів ціни позову, доказів сплати цієї ціни, що свідчить про відсутність переходу права вимоги до позивача.

У постановах Верховного Суду від 2 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Як убачається з матеріалів справи, договір факторингу № 20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року підписаний та засвідчений печатками ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» та ТОВ «Фінансова компанія Артеміда-Ф» (а.с. 18-26).

Доказами на підтвердження оплати за договором факторингу є додані до позовної заяви платіжні доручення № 279 від 5 липня 2025 року, № 282 від 14 липня 2021 року (а.с.27-30).

Також, позивачем надано витяг з реєстру прав вимог № 1 до договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року, з підписом та печаткою позивача із зазначенням інформації щодо боржника ОСОБА_3 та детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_3 (а.с.31-32).

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого обґрунтованого підтвердження матеріалами справи, а тому не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, а тому право вимоги позивача до відповідача є таким, що підтверджується належними доказами.

Щодо суми заборгованості за договором позики, колегія суддів зазначає наступне.

Договором про надання споживчого кредиту від 7 жовтня 2020 року № 3 визначено умови договору (розділ 5): п.п. 4 дата видачі кредиту 7 жовтня 2020 року, п.п. 5 дата погашення заборгованості 5 листопада 2020 року, п.п.9 строк дії договору з 7 жовтня 2020 року по 5 листопада 2020 року, п.п. 13 процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору 2,50.

У примітках вказано, що пільговий період діє тільки у випадку повного погашення кредиту в період строку дії договору. Сторони погоджуються, що у випадку користування кредитом після настання дати погашення заборгованості, вказаної у п.п.5 п. 5 договору, умови щодо нарахування процентної ставки (п.п.12) п.5 договору, не застосовується, а застосовується розмір процентної ставки визначений у п.п. 13 договору (крім випадку пролонгації) (а.с.14)

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не спростовано факт укладання договору позики між ним та первісним кредитором, не надано контррозрахунків чи будь-яких документів, які б підтверджували виконання ним своїх зобов`язань згідно цього договору, як і не надано виписок з його банківської картки, які б підтверджували, що в період дії договору позики на його рахунок не відбувалось відповідних зарахувань коштів у розмірі 5029 грн. або відсутність відкритого на його ім`я рахунку НОМЕР_1 .

Основним аргументом апеляційної скарги є відсутність в матеріалах справи виписки з банку про рух коштів. Позивачем в суді першої інстанції заявлялось клопотання про витребування з АТ «Сенс Банк» доказів, а саме інформації про перерахування коштів з рахунку ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» на картковий рахунок позивача НОМЕР_1 , проте таке задоволено не було, а оскільки він не є первісним кредитором, відповідно таких відомостей надати не може.

Так дійсно, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі та у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц виснував, «що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з зазначеною нормою закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 , виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Оскільки позивач набув права вимоги за договором факторингу, ним було заявлено клопотання про витребування саме цих документів у банку.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у п. 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією. Змагальність процесу спрямована, в першу чергу, на з`ясування всіх обставини справи шляхом дослідження судом поданих доказів (пояснень) сторонами або іншими суб`єктами.

В справі яка переглядається, відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували наявний в матеріалах справи договір позики від 7 жовтня 2020 року, будь - яких виписок з його рахунку в цей день, що свідчили б про те, що вказані в цьому договорі кошти не були зараховані на його рахунок, а також те, що номер картки вказаний позивачем не належить ОСОБА_3 . Натомість позивачем до позовної заяви додані документи, з аналізу яких можна встановити виникнення між сторонами спірних правовідносин.

Також колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 не оспорювався сам факт укладення кредитного договору, а у відзиві на позов та у апеляційній скарзі він посилався на відсутність саме здійснення перерахування кредитних коштів на його рахунок.

Оскільки судом оцінюються докази в їх сукупності, виходячи з обставин кожної конкретної ситуації, з урахуванням основоположних принципів верховенства права та змагальності сторін, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції щодо наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором від 7 жовтня 2020 року № 3, укладеного між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_3 .

Проте, щодо розрахунку суми заборгованості в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами колегія суддів погодитись не може з урахуванням наступного.

Щодо нарахованих відсотків за період з 1 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року у розмірі 11315, 25 грн.,колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається зі змісту кредитного договору, строк кредиту складає 30 днів (з 7 жовтня 2020 року до 5 листопада 2020 року).

Тіло кредиту становить 5029 грн.

Розмір відсотків, що були передбачені умовами договору та погоджені сторонами, становить 1674, 60 грн.

Розділом 8 договору передбачено, що виконання зобов`язань клієнта (відповідача) перед товариством забезпечується неустойкою (пеня, штраф) з періодом нарахування з 41 календарного дня прострочення кредиту.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем нараховані відсотки за користування кредитом поза межами дії договору за період з 1 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року в розмірі 11315,25 грн., щодо заборгованості за пенею вказано - 0 грн.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно пункту 20 Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК.

Разом з тим, за умовами укладеного між сторонами Договору, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування (30 днів), тобто до 4 жовтня 2021 року, а після закінчення строку кредитування, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати відсотки, та у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову в частині нарахування та стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками за період з 1 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року в розмірі 11315, 25 грн. відсутні. Відповідно вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами дії кредитного договору, тобто після 5 листопада 2020 року у розмірі 11315, 25 грн. є необґрунтованими.

Що стосується інфляційних втрат, що нараховані позивачем на суму кредиту та процентів в розмірі 1674,60 грн., то в цій частині вимоги є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 суми основного боргу в розмірі 5029 грн. та відсотків визначених у договорі від 7 жовтня 2020 року в розмірі 1674, 60 грн., а також інфляційних втрат в сумі 1054,67 грн., що нараховані на підставі ст.625 ЦК України, є обґрунтованими, та такими, що у загальному складають суму 7758,27 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню частково, в процентному співвідношення на 40,68 %, з відповідача ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 985,43 грн. (2422,40 грн.x 40,68% : 100%).

Крім того, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 також задоволена частково, на його користь на 59,32 % з відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» підлягає стягненню судовий збір в сумі 2149,52 грн. (3623, 60 грн. x 59,32 % : 100%).

Заявлена у відзиві на апеляційну скаргу сума витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зміст відзиву зводиться до змісту вже поданих позивачем пояснень до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, у тому числі, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Лютим Олегом Віталієвичем,задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року змінити, зменшити суму стягнутої з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ««Фінансова компанія Артеміда-Ф» заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту від 7 жовтня 2020 року № 3 з 19 073,52 грн. до 7758, 27 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Зменшити стягнуту з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» суму судового збору за подання позову з 2422,40 грн. до 985,43 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2149,52 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 3 ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус