КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/5646/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ» МОЗ України, Первинної профспілкової організації Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ», третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення профспілкового комітету про поселення у гуртожиток, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальової Олени Олександрівни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року в складі судді Яценко Н. О.,

встановив:

30.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ» МОЗ України ( далі - НДСЛ «ОХМАТДИТ»), третя особа : ОСОБА_2 про скасування рішення про поселення у гуртожиток.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 1977 року перебуває у трудових відносинах з НДСЛ «ОХМАТДИТ».

В 1979 році, за розпорядженням керівництва лікарні, ОСОБА_1 вселився на ліжко-місце у квартирі АДРЕСА_1 . На момент його вселення видача ордеру на житлове приміщення законодавством передбачена не була.

З 08.04.1985 ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку.

З 23.08.1990 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 користується вказаним приміщенням і на даний час, що підтверджується актами, підписаними сусідами.

20.12.2020 Профкомом УДСБ «ОХМАТДИТ» було ухвалено рішення за № 12 про поселення в кімнату АДРЕСА_1 на койко-місце ОСОБА_3 .

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 зареєструвалась у вказаному приміщенні, а згодом зареєструвала і членів своєї родини.

ОСОБА_2 у вказаному житловому приміщенні ніколи не проживала.

Згідно зі ст. 50 ЖК України, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років , крім подружжя.

Оскільки ОСОБА_1 не припиняв користуватися квартирою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 не перебуває з ним у родинних відносинах, рішення про її вселення прямо суперечить вимогам ст. 50 ЖК України, що свідчить про його нікчемність.

Оскільки в спірному житловому приміщенні зареєстровано сторонню особу, позивач не має можливості приватизувати його.

Позивач звертався до Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про видачу йому ордеру на квартиру для подальшої приватизації.

НДСЛ «ОХМАТДИТ» також зверталось до Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації з листом за №826, яким клопотала про зміну статусу кімнати АДРЕСА_1 з гуртожитку на житлове приміщення (квартиру) для подальшого оформлення та видачі ордеру на проживання ОСОБА_1 . Але по суті поставлене питання вирішено не було.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року (справа №756/12549/20) позовні вимоги ОСОБА_1 до Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва», НДСЛ «ОХМАТДИТ», ОСОБА_2 , про захист права на житло шляхом визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання видати ордер залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року змінено в мотивувальній частині, в іншій частині це рішення залишено без змін. Суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_2 та її діти також мають право на користування квартирою, оскільки вони не визнавались такими, що втратили право на користування приміщенням та в установленому законом порядку не вирішувалось питання про їх вселення.

З огляду на те, що квартира АДРЕСА_1 не передана у комунальну власність через те, що право на користування нею має ОСОБА_2 на підставі рішення Профкому УДСБ «ОХМАТДИТ» від 20 грудня 2000 року, позивач вважав, що ефективним способом захисту прав позивача на приватизацію приміщення, яким він користується більш як сорок років, є визнання вказаного рішення недійсним.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати недійсним рішення Профспілкового комітету НДСЛ «ОХМАТДИТ» від 20 грудня 2000 року про вселення ОСОБА_2 у житлове приміщення АДРЕСА_1 .

04.04.2024 Оболонським районним судом м. Києва задоволено клопотання представника позивача - адвоката Ковальової О.О. про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Первинну профспілкову організацію НДСЛ «ОХМАТДИТ».

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що згідно виписки з рішення профспілки УДСЛ «ОХМАТДИТ» протокол № 12 від 20.12.2000 року, вирішено поселити в кімнату № НОМЕР_1 на койко-ліжко № НОМЕР_2 ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та її діти мають право на користування спірним житловим приміщенням.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги також стосуються прав та законних інтересів ОСОБА_2 , проте її не було залучено до участі в справі в якості відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

13.12.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальова О. О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що оскаржуючи рішення Первинної профспілкової організації НДСЛ «ОХМАТДИТ» від 20.12.2000 року про вселення ОСОБА_2 у житлове приміщення АДРЕСА_1 , позивач визначив відповідачами саме НДСЛ «ОХМАТДИТ» та Первинну профспілкову організацію НДСЛ «ОХМАТДИТ», оскільки саме ними було прийнято та реалізоване оскаржуване рішення.

ОСОБА_2 залучена до участі у справі в якості третьої особи, оскільки задоволення позову хоч і вплине на її інтереси, проте вона самостійно не наділена правом визнавати недійсним рішення профспілкової організації.

ОСОБА_2 як фізична особа особисто не порушувала прав і законних інтересів позивача, його права були порушені саме внаслідок реалізації оскаржуваного рішення профкому.

Саме тому вважає, що ОСОБА_2 і не може бути відповідачем у справі, проте, маючи статус третьої особи, вона наділена правом висловити свою думку по суті спору, а також, як третя особа, пред`явити самостійні вимоги до сторін спору.

Звернувшись до суду, позивач обґрунтовано розраховував не лише на захист порушеного права, але й на розгляд справи по суті.

Відмова суду першої інстанції від аналізу оскаржуваного рішення про вселення ОСОБА_2 порушило право позивача на суд.

Вважає, що суд першої інстанції повинен був розглянути спір по суті та застосувати до правовідносин сторін положення статті 50 ЖК України і задовольнити позов в повному обсязі.

10.04.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Ільницький О. О. подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним.

Зазначив, що ОСОБА_2 не залучена до участі у справі у статусі відповідача, хоча даний спір безпосередньо стосується її прав та обов`язків. При цьому у спірному житловому приміщенні зареєстровані її двоє дітей, один з яких неповнолітній, у випадку задоволення позову це призведе до порушення їх прав. Це є достатньою самостійною підставою для відмови ОСОБА_1 в задоволенні його позову.

Також зазначив, що однією із встановлених законом передумов реалізації права на приватизацію за даних обставин є розселення громадян, які проживають в жилих приміщеннях на умовах надання ліжко-місця, в окремі жилі приміщення.

Станом на зараз така передумова не виконана, уповноваженим органом відповідне рішення не прийнято, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в окремі жилі приміщення не розселені.

Позивач жодним чином не обґрунтовує пріоритетність свого права на приватизацію даного житлового приміщення перед ОСОБА_2 , на утриманні та вихованні якої перебуває неповнолітній син ОСОБА_5 , 2010 року народження, вважаючи таке своє право беззаперечним, приховує дійсну мету даного судового спору, створюючи штучне уявлення у суду про наявність права та інтересу у приватизації спірного майна виняткового за собою, ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ковальова О. О. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2013 року (справа №761/5870/13-ц) в задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах ОСОБА_2 до НЖСЛ «Охматдит», треті особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про зобов`язання видати ордер на займану житлову площу в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року (справа № 756/12549/20) позовні вимоги ОСОБА_1 до Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва», НДСЛ "ОХМАТДИТ" , ОСОБА_2 про захист права на житло шляхом визнання права користування житловим приміщенням і зобов`язання видати ордер на квартиру АДРЕСА_1 залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року змінено в мотивувальній частині, в іншій частині залишено без змін.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 61/1 від 19 січня 1976 року відділу охорони здоров`я міськвиконкому дозволено тимчасово використати 33 однокімнатні квартири за номерами із АДРЕСА_4 під гуртожиток для одинаків молодших і середніх медичних робітників і службовців дитячої лікарні № 14. Дозволено Управлінню внутрішніх справ міськвиконкому оформляти прописку на вказану жилу площу згідно з Положенням про гуртожитки.

Згідно довідки НДСЛ «Охматдит» від 25 жовтня 2011 року, ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , де займає ліжко-місце.

Згідно виписки з рішення профкому УДСЛ «Охматдит» (протокол № 12 від 20 грудня 2000 року) щодо поселення в гуртожиток по АДРЕСА_1 , співробітників лікарні ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , вирішено поселити в кімнату № НОМЕР_1 на ліжко-місце № НОМЕР_2 ОСОБА_7 (після одруження - ОСОБА_2 ).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 23 серпня 1990 року.

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з 20 березня 2001 року.

Разом з ОСОБА_2 в гуртожитку зареєстровані її діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку з 08 квітня 1985 року.

ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку з 06 квітня 2006 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що спір щодо права користування спірним жилим приміщенням виник та існує між ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_2 , оскільки їм обом як працівникам НДСЛ «Охматдит» надані ліжко-місця у квартирі, яка використовується під гуртожиток, і обоє мають право користування цією квартирою.

ОСОБА_2 заперечує право ОСОБА_1 на користування спірним жилим приміщенням з огляду на наявність такого права у неї та її дітей, що свідчить про існування спору саме між вказаними особами.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_1 ніколи не проживала, а рішення профкому про її вселення є нікчемним. Оскільки ОСОБА_1 ніколи не припиняв користування квартирою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 не перебуває у родинних відносинах з позивачем, рішення профкому про її вселення прямо суперечить вимогам статті 50 ЖК України, що і свідчить про його нікчемність.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

У статті 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Права, передбачені ЦПК України щодо третьої особи і відповідача, є різними за своїми значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Зміст наведеної норми свідчить, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі.

Отже, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Тобто такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема в разі пред`явлення до них регресного позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

З огляду на викладене не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

На відміну від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб, зокрема, від участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15 (провадження № 61-16776св20) зазначив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18).

У справі, що переглядається, об`єктом спірних правовідносини (предметом спору) є кімната АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним рішення Профспілкового комітету НДСЛ «ОХМАТДИТ» від 20 грудня 2000 року про вселення ОСОБА_2 у вказане житлове приміщення, тобто заявив матеріально-правові вимоги, які безпосереднього стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 щодо предмета спору (квартири).

При цьому, позивач визначив процесуальний статус ОСОБА_2 як третьої особи.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що незалучення останньої до участі у справі як співвідповідача є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальової Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.07.2025.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук