Єдиний унікальний номер справи № 363/1306/21
Провадження №22-ц/824/8769/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року, ОСОБА_3 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року, ОСОБА_4 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курасова Олена Василівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову від 20.03.2023 року позивач зазначав, що 30.07.2019 року за Договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_8 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв ОСОБА_9 , земельну ділянку з кадастровим номером :20:280:0952, площею 0,8635 га та 14.09.2020 року за Договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером :20:280:0953, площею 4,2886 га. На підставі нотаріально посвідченої заяви від 14.09.2020 року ОСОБА_1 об`єднав зазначені земельні ділянки в одну земельну ділянку площею 5,1521 га за кадастровим № :20:280:6016, яка розташована за адресою: Київська область Вишгородський район, село Демидів та був її власником.

12.02.2021 року, перевіривши інформацію щодо власності, позивач з`ясував, що зазначена земельна ділянка № НОМЕР_1 :20:280:6016 вибула з його законного володіння на підставі Договору купівлі-продажу від 19.01.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Курасовою О.В. за реєстровим №21, відчужено на користь ОСОБА_6 , а 20.01.2021 року - на підставі Договору купівлі-продажу від 20.01.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Курасовою О.В. за реєстровим №26, земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_5 .

Станом на 22.03.2021 року власником земельної ділянки №:20:280:6016 є ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою С.В. Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 622.

Позивач, посилаючись на викладене, зазначає, що придбана ним земельна ділянка, загальною площею 5,1521 га, незаконно, поза його волею вибула з його законного володіння, розпорядження та користування, шляхом відчуження особою, яка не мала права та законних підстав, оскільки діяла за фальшивим документом, що посвідчує особу за відплатним договором, посвідченим приватним нотаріусом Курасовою О.В., спершу на користь ОСОБА_6 , з подальшим відчуженням ОСОБА_5 , який, у свою чергу, а саме 01.03.2021 року здійснив відчуження вказаного майна на користь відповідача у справі - ОСОБА_3 . На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ОСОБА_3 здійснила поділ земельної ділянки за № :20:280:6016 на дві окремі ділянки, а саме: земельну ділянку кадастровий номер :20:280:6024, загальною площею 5,1421 га, та земельну ділянку кадастровий номер :20:280:6025, загальною площею 0,01 га.

09.09.2021 року, на підставі заяви ОСОБА_3 було об`єднано зазначені земельні ділянки та 10.09.2021 року зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на новостворену земельну ділянку за кадастровим № :20:280:6030, загальною площею 5,1521 га, розташовану за адресою: Київська область Вишгородський район, село Демидів.

На підставі викладеного, позивач вказав, що звернувся до суду за захистом порушеного права з підстав, передбачених п. 3 ч.3 ст. 388 ЦК України, зазначаючи, що земельна ділянка з кадастровим номером :20:280:6016 вибула з його законного володіння злочинним шляхом, за підробленим (фальшивим документом) та була неодноразово відчужена на користь третіх осіб, зазнала поділу на дві окремі ділянки, а потім об`єднання в одну, в результаті чого утворилась земельна ділянка за кадастровим :20:280:6030, загальною площею 5,1521 га, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

З урахуванням заяви від 20.03.2023 року про зміну предмету позову з підстав неодноразового поділу спірної земельної ділянки №:20:280:6016, загальною площею 5,1521 га, позивач просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим №:20:280:6030, яка розташована за адресою: Київська область Вишгородський район, село Демидів, Демидівська сільська рада, загальною площею 5,1521 га, із цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, номер запису про право в державному реєстрі прав 43893077, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100 на користь ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 11 350,00 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позову та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22.09.2021 року.

31 січня 2025 року до суду першої інстанції надійшла заява від відповідача ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій вона просила стягнути з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 400 000,00 грн.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2025 року відмовлено відповідачу в задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

04 лютого 2025 року до суду першої інстанції від третьої особи ОСОБА_4 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій останній просив стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 89 000,00 грн.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21.02.2025 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду від 27 січня 2025 року, 26.02.2025 року позивач та 14.03.2025 року ОСОБА_2 , яка не брала участь у справі, направили апеляційні скарги, в яких зазначили про те, що оскаржуване рішення вважають незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим позивач просив апеляційний суд скасувати рішення суду та залишити позов без розгляду, ОСОБА_2 просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Не погоджуючись з додатковим рішенням від 19 лютого 2025 року, 11.03.2025 року відповідач ОСОБА_3 направила апеляційну скаргу, в якій зазначила про незаконність додаткового рішення у зв`язку з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи. Просила скасувати додаткове рішення, заяву задовольнити та стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з додатковим рішенням від 21 лютого 2025 року, 19.03.2025 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вважає додаткове рішення незаконним та таким, що ухвалене з порушенням процесуальних норм та порушенням прав третьої особи у справі на відкритий та справедливий судовий розгляд. Просив скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу.

19 квітня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду від 27 січня 2025 року залишити без змін.

21 квітня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду від 27 січня 2025 року залишити без змін.

22 квітня 2025 року до суду від позивача надійшли відзиви на апеляційні скарги відповідача та третьої особи ОСОБА_4 , в яких позивач просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а додаткові рішення суду від 19 лютого 2025 року та 21 лютого 2025 року залишити без змін.

24 квітня 2025 року до суду від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційні скарги позивача та ОСОБА_2 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду від 27 січня 2025 року залишити без змін, стягнути з позивача на його користь понесені витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн.

29 квітня 2025 року до суду від відповідача надійшла відповідь на відзив позивача на апеляційну скаргу, в якій відповідач просить задовольнити її апеляційну скаргу, додаткове рішення від 19 лютого 2025 року скасувати та прийняти рішення, яким стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 400 000 грн.

У судове засідання, призначене на 22.05.2025 року, з`явилися представник позивача, відповідач, представник відповідача, представник апелянта, третя особа та представник третьої особи.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погодився з позицією суду першої інстанції стосовно незалишення позову без розгляду, оскільки явка позивача була судом визнана обов`язковою.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Як убачається з матеріалів справи, 10.12.2024 року до суду позивачем подано заяву про залишення позову без розгляду.

Судове засідання, призначене на 10.12.2024 року, не відбулося, у зв`язку із перебуванням головуючого судді у період з 09.12.2024 року до 15:00 10.12.2024 року у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку у кримінальній справі. Наступну дату судового засідання визначено - 23.12.2024 року о 09:45, про що повідомлено учасників провадження.

23.12.2024 року до суду, через систему «Електронний суд», представником відповідача подано заперечення на заяву ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду, клопотання про зловживання процесуальними правами та клопотання про прискорення розгляду справи.

23.12.2024 року у присутності відповідача та її представника, третьої особи-6 та його представника, за відсутності позивача, участь якого визнано обов`язковою, у судовому засіданні було продовжено перерву до 24.01.2025 року до 10:30 та надіслано до Електронного кабінету позивача листа, який доставлено 26.12.2024 року, з роз`ясненням щодо його обов`язкової участі під час розгляду справи, обов`язок повідомити суд про поважність причин неявки та неможливість зловживання процесуальними правами.

У судове засідання, призначене на 24.01.2025 року, з`явилися: відповідач та її представник, третя особа-6 та його представник. Позивач, залишивши без уваги листа суду від 26.12.2024 року, не відповів на телефонний дзвінок суду з метою налаштування відеоконференції, та не взяв участі у розгляді справи.

Вирішуючи питання про можливість продовження розгляду справи у відсутності позивача, суд врахував позицію присутніх учасників провадження, які наполягали на завершені розгляду справи та ухвалення рішення по суті спору; строк перебування справи у провадженні суду з рахуванням стадії судового розгляду; належне повідомлення позивача, який має Електронний кабінет, про розгляд справи; повторну його відсутність (неявку) у режимі відеоконференції і відсутність від нього повідомлень про наявність поважних причин неможливості взяти участь у судовому засіданні; відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи; положення пунктів 1 та 2 частини третьої статті 223 ЦПК України, відповідно до яких суд продовжує розгляд справи за відсутності, у даному випадку, позивача. Водночас, з урахуванням обставин справи, реалізації учасниками справи права на подання доказів у справі та виступу з вступними промовами на стадії судового розгляду, відсутність обставин, які б перешкоджали закінчити розгляд справи, не є необхідне застосування положень частини п`ятої статті 223 ЦПК України.

Вирішуючи заяву позивача від 10.12.2024 про залишення позову без розгляду, суд, заслухавши усні заперечення учасників провадження у справі, врахувавши письмові заперечення представника відповідача на цю заяву, ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду, зважаючи на стадію судового розгляду - дослідження письмових доказів, а також положення пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, яким встановлено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, зокрема, позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції детально описав підстави для відхилення цієї заяви.

Відповідно до вимог п.5 ст.223 ЦПК України разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Вказана норма регламентує порядок дій суду у разі неявки позивача.

Суд зобов`язаний вчинити дії, якщо закон не встановлює інші дії. Це виражено поняттями «має», «зобов`язаний».

Водночас цивільним законодавством передбачено поняття «судова дискреція» -(суддівський розсуд) - це вид правозастосовної діяльності, який передбачає надання для суду у випадках, передбачених правовими нормами, повноважень з вибору рішення у межах, встановлених законом, виходячи із принципів права, моралі та конкретних обставин справи з метою винесення законного, справедливого та обґрунтованого рішення.

Суд першої інстанції достатньо обґрунтував, чому не залишив без розгляду позовну заяву позивача.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що кожне право сторони відповідає обов`язку добросовісно користуватися таким правом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в позапроцесуальний порядок після закінчення відповідної стадії розгляду справи намагався додати до суду нові докази і йому було у цьому відмовлено.

Вказана відмова була оскаржена ним до апеляційного суду, який визнав таку відмову правомірною.

Після цього позивачем було подано заяву про залишення без розгляду його позовної заяви, однак це було зроблено на неналежній стадії розгляду.

Йому було відмовлено судом першої інстанції. Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, про що було вказано вище.

Після цього позивач не з`являвся в судові засідання і з системного аналізу його дій апеляційний суд вважає, що вони направлені на досягнення поновлення можливості подачі до суду нових доказів в поза процесуальному порядку.

Таким чином суд вбачає неналежне використання позивачем процесуальних прав, яке визнається судом як зловживання правом.

Як зазначено у постанові ВС від 12 жовтня 2021 року у справі № 311/2121/19 (провадження № 61-11958св20)аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції саме з метою недопущення зловживання процесуальними правами дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування передбаченого ч.5 ст.223 ЦПК України дискреції та надав оцінку можливості розгляду справи без позивача, оскільки на даній стадії свої позиції сторони були представлені до суду, пояснення надані, докази, надані до справи, досліджені.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що дії суду першої інстанції направлені на недопустимість зловживання процесуальними правами позивачем є обґрунтованими.

Суд діяв відповідно як до норми закону, так і духу закону, відтак підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не вбачається.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_10 .

У постанові Верховного Суду від 23 серпня 2023 року у справі № 707/3085/21 зазначено: відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ця стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів то (або) обов`язків

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має спочатку довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи на схвалення рішення судом першої інстанцій є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що суд спочатку повинен вирішити питання чи має право особа на оскарження рішення, а потім переходити до вирішення справи по суті.

До того, поки не вирішено питання про те, що право апелянта дійсно порушено, а отже він має право на апеляційне оскарження, рішення по суті не переглядається.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведені норми, саме апелянт має вказати і довести належними доказами те, що оскарження рішення порушує її права.

Апелянт з даного приводу зазначила про те, що вона є цивільною дружиною позивача, відтак майно набуте ним під час фактичних шлюбних відносин є її спільною власністю з позивачем.

У той же час належних доказів стосовно таких тверджень до суду не надала.

Відповідно до правового висновкуВеликої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, суд вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова).

Таким чином дана обставина потребує доведення. Також така обставина може бути встановлена рішенням суду, однак позивач не надала до суду жодного рішення з цього приводу.

Крім того, судом може бути встановлено статус спільного майна, однак і з цього приводу жодного доказу до суду надано не було.

Фактично єдиним доказом з цього приводу апелянт надала до суду три свідоцтва про народження дітей, в яких батьком зазначено саме позивача.

У той же час дані свідоцтва підтверджують походження дітей від позивача і не можуть вважатися достатніми доказами на підтвердження проживання сторін у якості дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апелянт не надала належних доказів на підтвердження тієї обставини, якою вона обґрунтовувала своє право на апеляційне оскарження рішення суду.

Більш того, як убачається з матеріалів справи, в ході її розгляду в суді першої інстанції позивач прямо стверджував про те, що він не перебуває ні в офіційних, ні у фактичних шлюбних відносинах, як зазначав і про те, що спірне майно було його особистою власністю, що додатково обумовлює неможливість прийняття судом доводів апелянта, які вона фактично належним чином не довела.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів констатує, що апелянт не довела факту порушення рішенням суду саме її прав та інтересів.

Відповідно п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку прозакриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 на додаткове рішення від 19.02.2025 року

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_4 на додаткове рішення від 21.02.2025 року

Як вже зазначалося вище з посиланням на правові позиції ЄСПЛ та Верховного Суду, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх, у разі, якщо такий суд погоджується з аргументацією суду нижчої інстанції.

Апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення по справі, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що сама ідея анонсування стороною можливих майбутніх судових витрат полягає в тому, щоб на початку розгляду справи кожен з учасників судового розгляду мав інформацію щодо тих негативних наслідків, які він може понести у разі відхилення його позиції судом, з метою оцінки ризиків і вирішення, чи потрібно йому продовжувати розглядати справу і тим самим прийняти такі ризики.

За таких умов відмова у стягненні судових витрат, належно не анонсованих, по суті є не тільки законною, але й справедливою.

Зважаючи на те, що відмова у відшкодуванні судових витрат, крім судового збору, не є абсолютною, сторони володіють правом обґрунтовувати і доводити наявність у неї перешкод, які об`єктивно завадили їй анонсувати такі витрати.

У такому випадку обов`язок доведення таких об`єктивних перешкод покладено саме на таку сторону, яка заявляє про стягнення витрат.

У даному випадку, що відповідач, що третя особа як не навели переконливих доводів об`єктивної неможливості анонсування таких судових витрат у встановленому законом порядку, так і не довели факту існування таких перешкод за допомогою належних доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для визнання позиції суду необґрунтованою чи неналежною.

У свою чергу це обумовлює неможливість задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 січня 2025 рокузалишити без змін.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року та апеляційну скаргу ОСОБА_4 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2025 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько