провадження 2/201/1032/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 грудня 2024 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, фактично поділ майна подружжя, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві та з представником посилаються на те, що 10 липня 2009 року вона та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та зараз перебувають у шлюбі.

14 червня 2011 року позивачка та ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири продали належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , покупцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 28 грудня 2011 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна позивачка продала квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їй особисто на праві приватної власності, покупцю ОСОБА_7 .. 30 червня 2017 року позивачка та ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу квартири продали належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 покупцю ОСОБА_8 .. Кошти, отримані за продані вище об`єкти нерухомості, належали особисто їй.

30 червня 2017 року згідно договору купівлі-продажу позивачка купила у продавця ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_4 за 152 331 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була надана їм у вигляді заяви. 15 червня 2018 року згідно договору купівлі-продажу позивачка купила у продавця ТОВ «Керуюча компанія складами» квартиру АДРЕСА_5 за 06 030 590 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була надана їм у вигляді заяви.

18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 паркувальне місце АДРЕСА_6 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_7 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_8 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_9 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 14 грудня 2021 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_11 нежитлове приміщення АДРЕСА_10 за 56 000 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм надана у вигляді заяви.

05 жовтня 2022 року між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір. Згідно з цим договором: нерухоме майно є особистою приватною власністю того з подружжя, за яким зареєстроване право власності на нього, кожен з подружжя має право самостійно розпоряджатися майном, яке є його особистою приватною власністю.

Троє їх неповнолітніх дітей мешкають разом з позивачкою у квартирі АДРЕСА_5 .

Враховуючи наведене, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати зазначене майно її особистою приватною власністю. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на її думку, має право на визначення майна її особистою власністю в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання договору, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені її права та закон, так як вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм нерухомим майном. Звернулася до відповідача з цим питанням, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила задовольнивши позов у повному обсязі.

ОСОБА_2 позовні вимоги визнав частково, заперечував проти позовної заяви в частині вимог (по квартирі), просить відмовити у задоволенні позовної заяви у частини квартири на АДРЕСА_11 , решта вимог має визначеність та передбачена в нотаріально посвідченому шлюбному договорі і спору немає. Позовні вимоги не обгрунтовані, не доведені і протирічливі, доказів на їх підтвердження суду не надано. Правом надання відзиву на позов не скористався, просив справу розглянути по закону за наявними матеріалами без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом з наданих сторонами письмових матеріалів і доказів з`ясовано, що 10 липня 2009 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 453, та зараз перебувають у шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

14 червня 2011 року позивачка та ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири продали належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , покупцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

28 грудня 2011 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна позивачка продала квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їй особисто на праві приватної власності, покупцю ОСОБА_7 .. 30 червня 2017 року позивачка та ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу квартири продали належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 покупцю ОСОБА_8 .. Кошти, як стверджує позивачка, отримані за продані вище об`єкти нерухомості, належали особисто їй.

30 червня 2017 року згідно договору купівлі-продажу позивачка купила у продавця ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_4 за 152 331 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була надана їм у вигляді заяви. 15 червня 2018 року згідно договору купівлі-продажу позивачка купила у продавця ТОВ «Керуюча компанія складами» квартиру АДРЕСА_5 за 06 030 590 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була надана їм у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 паркувальне місце АДРЕСА_6 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_7 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_8 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_9 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви.

14 грудня 2021 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_11 нежитлове приміщення АДРЕСА_10 за 56 000 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм надана у вигляді заяви.

05 жовтня 2022 року між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір. Згідно з цим договором: нерухоме майно є особистою приватною власністю того з подружжя, за яким зареєстроване право власності на нього; особистою приватною власністю кожного з подружжя є майно, визначене законодавством; особистою приватною власністю кожного з подружжя є майно, набуте до підписання даного договору, яке згідно законодавства вважається особистою приватною власністю кожного з подружжя; кожен з подружжя має право самостійно розпоряджатися майном, яке є його особистою приватною власністю.

Троє їх неповнолітніх дітей мешкають разом з позивачкою у квартирі АДРЕСА_5 .

Як на правове підгрунття своїх вимог позивачка посилається на наступне.

Згідно із ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Предметом цього договору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі. Маючи на меті припинення права спільної сумісної власності та встановлення режиму особистої власності щодо зазначеного у тексті договору майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів поділу спільного майна подружжя, сторони дійшли згоди про його поділ, з урахуванням особистого внеску кожного у придбання майна, та цим договором юридично закріпили своє взаємне волевиявлення щодо поділу майна, що закріплено шлюбним договором стосовно поділу майна.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи наведене, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати зазначене майно її особистою приватною власністю. Отже, стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дітей вони з відповідачем визначилися, а стосовно поділу майна спірних квартир, паркувальних місц, нежитлового приміщення - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на позивача.

В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на її думку, має право на визначення майна її особистою власністю в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання договору, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені її права та закон, так як вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм нерухомим майном. Звернулася до відповідача з цим питанням, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила задовольнивши позов у повному обсязі.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно 10 липня 2009 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 453, та зараз перебувають у шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

14 червня 2011 року позивачка та ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири продали належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , покупцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

28 грудня 2011 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна позивачка продала квартиру АДРЕСА_2 , покупцю ОСОБА_7 .. 30 червня 2017 року позивачка та ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу квартири продали належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 покупцю ОСОБА_8 .. Кошти, як стверджує позивачка, отримані за продані вище об`єкти нерухомості, належали особисто їй.

30 червня 2017 року згідно договору купівлі-продажу позивачка купила у продавця ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_4 за 152 331 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була надана їм у вигляді заяви. 15 червня 2018 року згідно договору купівлі-продажу позивачка купила у продавця ТОВ «Керуюча компанія складами» квартиру АДРЕСА_5 за 06 030 590 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була надана їм у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 паркувальне місце АДРЕСА_6 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_7 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_8 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви. 18 липня 2019 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_10 маркувальне місце АДРЕСА_9 за 155 160 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм видана у вигляді заяви.

14 грудня 2021 року позивачка згідно договору купівлі-продажу купила у продавця ОСОБА_11 нежитлове приміщення АДРЕСА_10 за 56 000 грн. Цей договір укладався за згодою відповідача ОСОБА_2 , яка була їм надана у вигляді заяви.

05 жовтня 2022 року між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір. Згідно з цим договором: нерухоме майно є особистою приватною власністю того з подружжя, за яким зареєстроване право власності на нього; особистою приватною власністю кожного з подружжя є майно, визначене законодавством; особистою приватною власністю кожного з подружжя є майно, набуте до підписання даного договору, яке згідно законодавства вважається особистою приватною власністю кожного з подружжя; кожен з подружжя має право самостійно розпоряджатися майном, яке є його особистою приватною власністю.

Троє їх неповнолітніх дітей мешкають разом з позивачкою у квартирі АДРЕСА_5 .

Як на правове підгрунття своїх вимог позивачка посилається на те, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Предметом цього договору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі. Маючи на меті припинення права спільної сумісної власності та встановлення режиму особистої власності щодо зазначеного у тексті договору майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів поділу спільного майна подружжя, сторони дійшли згоди про його поділ, з урахуванням особистого внеску кожного у придбання майна, та цим договором юридично закріпили своє взаємне волевиявлення щодо поділу майна, що закріплено шлюбним договором стосовно поділу майна.

Отже, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати зазначене майно її особистою приватною власністю, стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дітей вони з відповідачем визначилися, а стосовно поділу майна спірних квартир, паркувальних місц, нежитлового приміщення - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на позивача. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання договору, який був би настільки ж ефективний, на думку позивачки за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені її права та закон, так як вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм нерухомим майном. Звернулася до відповідача з цим питанням, але отримала відмову.

Суд не може погодитись з такою позицією і вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Позивачка не спростувала презумпцію спільності права власності на вказане майно, не надала належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, придбане за лише за її власні кошті.

Матеріали справи підтвреджують отримання доходу кожного з подружжя у період шлюбу та до укладення договорів купівлі-продажу спірного майна. Таким чином, оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 не спростувала, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, доводи позивачки про належність їй спірного майна на праві особистої приватної власності безпідставні.

Отже, відносно доводів позивача про те, що позивач придбавала зазначене нерухоме майно за власні кошти, які мала до моменту укладання відповідних договорів і які б мали відношення до шлюбного договору і даного спору належними доказами не підтверджено.

Сторони мають належним чином укладений і в передбаченому законом порядку нотаріально посвідчений шлюбний договір, на підставі якого і мають можливість в передбаченому законом порядку вирішити питання про поділ і реєстрацію вказаного в позові майна. Вказаний договір не оспорений, не оскаржений сторонами, він діє і повинен виконуватись. Тим більше, що сторони до цих пір перебувають в шлюбі і частина вимог визнані іншою стороною, тобто можливість добровільного порядку вирішення спору не втрачена.

23 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20 (ЄДРСРУ № 116920101) досліджувала питання щодо доходів отриманих другим із подружжя від зайняття підприємницькою діяльністю, чи є він об`єктом права спільної сумісної власності. І у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що одним з об`єктів права спільної сумісної власності є доходи, одержані одним з подружжя, у тому числі й від здійснення підприємницької діяльності, які підлягають поділу між кожним з подружжя.

А тому, доводи позивача про те, що отримані нею доходи від зайняття підприємницькою діяльністю є особистою приватною власністю, за які і було придбано квартиру, нерухоме майно не відповідають дійсності.

Великою Палатою Верховного Суду було зазначено, що якщо другий із подружжя використав дохід від здійснення підприємницької діяльності на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, такі кошти слід було б врахувати при поділі.

Враховуючи, що позивач не змогла довести належними та достатніми доказами наявність у її особистій приватній власності коштів на придбання вказаного в позові майна, відсутніми є правові підстави для задоволення позовних вимог позивача. Всі інші доводи позивача не були прийнятті до уваги суду, оскільки не мають відношення до предмету та підстав позову.

Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, для ухвалення рішення у цивільній справі суд має встановити, зокрема, чи мали місце і обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З вищенаведеного вбачається, що позовні вимоги позивача базуються на обставинах, які не підтверджені або яких не існувало.

Отже, суд не може погодитися з позицією позивача.

Встановивши вказані обставини справи, а також керуючись вказаними нормами права, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс16 та Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі №201/1567/14-ц.

В зв`язку з зазначеним суд звертає увагу на наступне: саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Належних та допустимих доказів з приводу того, що відповідач не виконав вказаний укладений сторонами шлюбний договір не надано, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні_позовних вимог.

Стосовно обраного позивачем способу захисту прав - застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати

Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження №

14-651цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування

конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З одного боку позивачка ставить питання про визнання за нею права особистої приватної власності за шлюбним договором та виконання укладеного договору, а з другого договір не оспорено і вважається виконаним.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України). Визнання права є способом захисту, що використовується при його порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право. Рішення суду буде лише підставою для набуття права. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права.

Аналіз пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (зокрема, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про визнання права особистої власності і поділ майна подружжя в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя