Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

-головуючої судді Черніцької І.М.

-за участю секретаря судового засідання Кокітко І.В.

-з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

адвокатів Петровець Л.Р., Дрозди В.П., Моленя Р.Б.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним переміщення та повернення дитини до місця постійного проживання,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив визнати незаконним переміщення та подальше утримання відповідачем на території України дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати відповідача повернути дитину до місця його постійного проживання у Французькій Республіці протягом 10 днів з дати отримання повного тексту судового рішення, витрати пов`язані з поверненням дитини покласти на нього. У випадку відмовити відповідача добровільно повертати дитину, забезпечити відібрання дитини та передання батькові.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2024 року. У них з відповідачем є спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У квітні 2021 року спільно з відповідачем вирішили покинути територію України та виїхати до Португалії, а 30 лютого 2022 року вони прибули до Франції. Головними причинами виїзду з України та поселення у Франції були бажання безпеки для сина і доступу до якісного догляду. Починаючи з березня 2022 року дитина постійно проживала разом з ними в Республіці Франція. Сторони по справі отримали дозвіл на проживання. Він подав заяву на отримання статусу підприємця для того, щоб здійснювати ведення робіт у будівельному секторі. Відповідач почала працювати помічником по догляду за людьми похилого віку. З 04 вересня 2023 року син ОСОБА_4 почав відвідувати молодшу групу школи-садка «Шарко» в м. Ле-Плессі-Тревіз. Дитина користувалась постійним медичним наглядом у медично-психологічному центрі і закладі захисту материнства та дитинства в м. Ле-Плессі-Тревіз, що було пов`язано із затримкою розвитку мовлення сина.

23 лютого 2024 року відповідач разом з дитиною виїхали з Франції без його відома та дозволу. 24 лютого 2024 року ним подано заяву до французької поліції щодо вивезення дитини. Вказує, що не надавав своєї згоди на переїзд сина на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільного сина і визначила нове місце проживання в Україні з порушенням його батьківських прав, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітнього сина він не надавав.

Французька республіка є державою, в якій син ОСОБА_4 постійно проживав і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дітьми, піклування про дітей, у тому числі визначення їх місця проживання; дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а він не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні.

02 травня 2024 року подав до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) заяву про сприяння поверненню сина до місця його постійного проживання у Французькій Республіці. Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування сина на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року.

25 вересня 2024 року Управління судового роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надіслало відповідачу листа з пропозицією проведення бесіди до 04 жовтня 2024 року щодо добровільного повернення дитини до Франції. 04 жовтня 2024 року Управлінням проведено бесіду з відповідачем. 10 липня 2024 року позивач звернувся до Суду м. Кретей (Французька республіка) із позовом про встановлення умов здійснення батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 . 03 жовтня 2024 року Судом м. Кретей винесено рішення про зміну додаткових заходів після розлучення.

У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати незаконним переміщення та утримування відповідачкою на території України малолітнього сина ОСОБА_4 , повернути сина до місця постійного проживання у Французьку Республіку. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, забезпечити відібрання дитини та передання батькові, для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини у Французьку Республіку на позивача.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідач подала відзив на позов. Зазначила, що є матір`ю ОСОБА_3 та заперечує вимоги про повернення дитини до Франції, оскільки постійним місцем проживання сина є Україна. Дитина народилась і проживала в м. Тернополі, де отримувала медичну допомогу та проходила лікування. У зв`язку з війною тимчасово перебувала за кордоном, однак з 23 лютого 2024 року повернулась до України. Про повернення дитини в Україну вона повідомила представників соціальних служб Франції. У дитини діагностовано тяжкі порушення мовлення, інші превазивні порушення, рекомендовано заняття з психологом, логопедом, спостереження в невропатолога, психіатра, педіатра, стимулюючу обстановку, індивідуальний навчальний план, раціональне та збалансоване харчування. Проживання з матір`ю в Україні є необхідним для лікування, адаптації та стабільного розвитку дитини. З народження син ОСОБА_4 проходив планові обстеження, перебував на обліку у педіатра, отримував відповідне лікування, щеплення у м.Тернопіль. Перебування сина у Франції було тимчасовим, вимушеним та зумовленим виключно отриманням тимчасового захисту у зв`язку із повномасштабним вторгненням росії на території України, що не є визначенням постійного місця проживання.

Відповідачка звернула увагу на те, що дитина, під час перебування на території Франції, не інтегрувалась у це середовище. ОСОБА_4 не володіє французькою мовою. Інших родичів, друзів на території Франції, окрім батька, дитина не має. Навіть під час перебування на території Франції, дитина продовжувала отримувати відповідне лікування та реабілітацію на території України, у зв`язку з чим вони повертались в Україну. Після повернення сина в Україну по даний час ОСОБА_4 відвідує заклад дошкільної освіти «Кобзарик», документи про зарахування до якого вони подали ще у серпні 2020 року. Дитині забезпечено інклюзивне навчання, призначено асистента вихователя та додаткові заняття. ОСОБА_4 відвідує заняття з логопедом та психологом, спостерігається тісний зв`язок з вихователями та іншими педагогами. Марко розмовляє виключно українською мово, дитина звикла та подружилась з дітками у садку. У дитини сформований тісний зв`язок із бабусею Вуїв ОСОБА_5 , яка багато спілкується з ним, доглядає та піклується про нього, а також дядьком та сестрою по маминій лінії. Внаслідок проходження ОСОБА_4 реабілітаційних курсів, розвиваючих занять у нього спостерігається покращення стану та вдосконалення мовлення, він почав говорити окремі слова, фрази та використовувати їх відповідно до ситуації.

Враховуючи наведене, вік дитини 4 роки, стан здоров`я, особливості його розвитку та необхідність постійної присутності мами, вважає, що повернення дитини у Республіку Франція, негативно вплине на психоемоційний стан дитини, його фізичних та духовний розвиток та не відповідати його інтересах. Також зазначила, що на даний час у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває справа № 607/12309/25 за її позовом про визначення місця проживання сина разом з нею. Орган опіки та піклування надав висновок щодо доцільності визначення місця проживання сина ОСОБА_4 разом з матір`ю. Відповідач також зазначила, що позивач як батько на даний час не приймає участі в утриманні сина, аліменти згідно судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області не сплачує. У 2023-2024 року під час їх спільного перебування у Франції позивач почав вчиняти щодо неї фізичне та психологічне насильство у присутності сина, у зв`язку з чим вона була змушена звертатись із заявами у поліцію. Посилаючись на наведене, просить відмовити у позові.

В судовому засідання позивач та адвокати Петровець Л.Р., Дрозда В.П. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач та адвокат Молень Р.Б. заперечили щодо задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позов.

Судом встановлено, що з 18 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2024 (а.с. 128 Т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Тернопіль народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14 січня 2020 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що зроблено актовий запис №114.

ОСОБА_6 є громадянином України.

Згідно відповідей Управління Державної міграційної служби України в Тернопільські області від 24 вересня 2024 року встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 з 13 грудня 2016 року; ОСОБА_6 зареєстрований за даною адресою з 16 жовтня 2020 року (а.с. 122-123 Т.1).

Як вбачається із тимчасового дозволу на проживання № НОМЕР_2 виданого префектурою Валь-Де-Марн у справі «Numerise 94» 19 січня 2023 року, ОСОБА_1 дозволено тимчасово продовжити проживання у Франції до 28 серпня 2024 року. Переклад вказаного документа здійснено із французької мови на українську присяжним перекладачем при Апеляційному Суді Парижа Мізерак О.(а.с. 85 Т.1).

Як слідує із тимчасового дозволу на проживання № НОМЕР_3 , виданого префектурою Валь-Де-Марн у справі «Numerise94» 25 січня 2020 року, ОСОБА_7 дозволено тимчасово продовжити проживання у Франції до 10 квітня 2024 року. Переклад вказаного документа здійснено із французької мови на українську присяжним перекладачем при Апеляційному Суді Парижа Мізерак О.(а.с. 87 Т.1).

Згідно із довідки про права на медичне страхування і додаткове солідарне страхування здоров`я встановлено, що ОСОБА_2 , номер застрахованої особи: 2 84 01 99 155 163 51 та ОСОБА_3 отримали медичне страхування у Франції на термін з 03 травня 2022 року по 02 травня 2023 року. Переклад вказаного документа здійснено із французької мови на українську присяжним перекладачем при Апеляційному Суді Парижа Мізерак О.(а.с. 73 Т.1).

З довідки про надання житла від 20 лютого 2024 року встановлено, що ОСОБА_8 надав безкоштовне житло за адресою: АДРЕСА_2 . Переклад вказаного документа здійснено із французької мови на українську присяжним перекладачем при Апеляційному Суді Парижа Мізерак О. (а.с. 83 Т.1).

Відповідно до шкільного направлення дитини від 05 червня 2023 року встановлено, що ОСОБА_9 направлено на навчальний рік 2023-2024 у молодшу групу школи-садка «Шарко». Переклад вказаного документа здійснено із французької мови на українську присяжним перекладачем при Апеляційному Суді Парижа ОСОБА_10 (а.с. 75 Т.1).

Як слідує із листа директора школи садка «Жан Шарко» ОСОБА_11 від 14.03.2024 року, ОСОБА_6 навчався у молодшій групі школи садка ОСОБА_12 , 15 авеню Жан Шарко, 94420, Ле-Плессі-Тревіз. Він відвідував школу у супроводі двох батьків. Вони надають пакет адміністративних документів, необхідних для відвідування шкоди. Дитина не з`явилася після закінчення лютневих канікул і відсутня в школі з 26 лютого 2024 року по сьогоднішній день( а.с. 80 Т.1).

З матеріалів справи встановлено, що 16 грудня 2023 року ОСОБА_2 здійснювала виклик поліції за їх спільним місцем проживання у Франції та подала скаргу проти позивача за вчинення щодо неї домашнього насильства, що підтверджується протоколом № 01027/2023/007319 від 16.12.2023 складеним поліцейським, офіцером судової поліції (а.с. 20-30 Т. 2).

19 лютого 2024 року ОСОБА_2 разом з сином, покинула місце їх спільного проживання у Франції у зв`язку із вчиненням щодо неї позивачем фізичного та психологічного насильства. На даний час проживають у житлі, наданому службою соціального захисту та мають супровід соціального працівника, що підтверджується поточними заявами ОСОБА_2 у поліцію від 22.02.2024 року (а.с. 30-32 Т. 2)

19 лютого 2024 року між ОСОБА_2 та асоціацією AUVM укладено договір перебування жінки-жертви насильства у притулку (а.с. 96-97 Т. 2).

Як вбачається із заяви № DU/2024/0088172 від 23 лютого 2024 року, складеною поліцейською делегованою бригадою розслідування подій регіону Міністерства внутрішніх справ, Вуїв О.В. повідомила, що повертається в Україну із сином ОСОБА_4 , і вже зробила заяву про це 19 лютого 2024 року (а.с. 34 Т. 2).

24 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою №DU/2024/0089126 до Міністерства внутрішніх справ Республіки Франції про залишення дружиною житла, у якій вказав, що він з дружиною та сином приїхали у Францію два роки тому. У них є тимчасовий захист у Франції через війну в Україні. У першій половині лютого він дізнався, що дружина збирається покинути територію Францію з сином. 16 лютого 2024 року він пішов до відділу соціальної служби щоб сповістити про виїзд дружини з дитиною за межі Франції без його зголи. 17 лютого 2024 після зустрічі з адвокатом, він повернувся додому і помітив численні багажі складені у коридорі, у зв`язку з чим викликав поліцію. За згодою поліцейських, 17 лютого 2024 року він відвіз дружину з сином до відділу соціальної служби, оскільки вона не бажала бути разом з ним. Станом на 24 лютого 2024 року йому не відомо, де перебуває його дружина з сином, куди її поселила соціальна служба (а.с. 115-116 Т.1).

З виписок із медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , виданих КНП «Тернопільський обласний центр реабілітації та розвитку дитини» ТОР (а.с. 240 Т.1), амбулаторія «Медтайм» (а.с 241 Т.1), КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня №2 (а.с. 246 Т. 1) слідує, що дитині встановлено діагноз: ураження нервової системи не класифіковані в інших рубликах R47 R44, G98, Р22 за ІСРС.

Як вбачається із висновків про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку ОСОБА_9 від 15 червня 2023 року, складених комунальною установою «Інклюзивно - ресурсний центр» Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області, рекомендовано ІІІ рівень підтримки в закладі освіти (а.с.242,-245, 248-250 Т.1).

12 листопада 2021 року та 12 березня 2024 року ОСОБА_2 в інтересах сина ОСОБА_4 укладено Декларації із лікарем, який надає первинну медичну допомогу в м.Тернопіль (а.с. 238,239 Т.1).

Згідно інформації про дитину ОСОБА_4 , наданої закладом дошкільної освіти дитячий садок-ясла «Кобзарик» смт. Велика Березовиця від 11.12.2204 року встановлено, що ОСОБА_6 відвідує даний ДНЗ з серпня 2024 року, проте документи про зарахування батьки подавали ще у серпні 2020 року. Дитині забезпечене інклюзивне навчання, призначено асистента вихователя та додаткові заняття. Марко двічі на тиждень відвідує корекційно-розвиваючі заняття із логопедом та психологом у ЗДО. На заняття хлопчик іде з великим задоволення. Дитина систематично відвідує заклад дошкільної освіти у супроводі матері, бабусі і дідуся. Без поважних причин не пропускає навчання у закладі та відвідує його із задоволенням. Дитини завжди доглянута та охайна. Фізичний розвиток дитини відповідає віковим нормам, розмовляє виключно українською мовою. Адаптація дитини до умов ЗДО пройшла швидко та легко (а.с. 227 Т.1).

Із довідки КЗТМР «Центр творчості дітей та юнацтва» за травень 2024 року слідує, що ОСОБА_4 відвідує школу районного естетичного розвитку «Зернятко» ЦТДЮ (а.с. 228 Т. 1).

Як вбачається із виписки про надані реабілітаційні послуги та результати комплексної реабілітації КПН «Тернопільський обласний центр реабілітації та розвитку дитини» ТОР, ОСОБА_6 проходив курс реабілітації у період 08 квітня по 19 квітня 2024 року (а.с. 247 Т.1).

Як слідує із заяви ОСОБА_2 про отримання комплексних реабілітаційних (амбілітаційних) послуг від 28 лютого 2025 року, директору КЗ «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю «Без обмежень» Горохівській К., відповідач просить зарахувати ОСОБА_3 до реабілітаційної установи КЗ «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю «Без обмежень» для отримання послуг із комплексної реабілітації (абілітації) (а.с. 98 Т.2).

Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року у справі за № 607/9219/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати із 24 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Даний судовий наказ звернуто до примусового виконання.

З розрахунку заборгованості зі плати аліментів, складеного державним виконавцем Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління юстиції від 30 вересня 2024 року встановлено, що за період з квітня 2024 року по вересень 2024 року є заборгованість по аліментах у розмірі 17 051.52 грн.

Судом також встановлено, що на даний час у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна справа № 607/12309/24 за позовом ОСОБА_2 до позивача про визначення місця проживання сина разом з матір`ю, яка по даний час не завершена, рішення у справі не набрало законної сили.

Як вбачається із висновку органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю, затвердженого рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради №535 від 26 листопада 2024 року, наданого у справі за № 607/12309/24, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є мамою ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_9 . Вперше її дочка з онуком поїхала за кордон у 2021 році та у січні 2022 року повернулися в Україну, потім знову поїхали. З березня 2024 року ОСОБА_2 разом з сином проживають в Україні та вона постійно допомагає з доглядом за ОСОБА_4 .

Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників спору, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року ратифікована Україною 11 січня 2006 року (далі - Конвенція).

Згідно з пунктами а), b) статті 1 Конвенції її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання, та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до вимог частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

- заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування; дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт а) частини першої статті 13);

- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт b) частини першої статті 13);

- з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12);

- чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Згідно з вимогами частинами 1,2 статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року роз`яснено, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду - не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обов`язків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду. Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки ( Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року справі «М. С. проти України», пункти 76, 77).

Встановлюючи обставини щодо постійного місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін спору народився син ОСОБА_4 , який народився в м.Тернополі, набув громадянства України. Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_9 є АДРЕСА_1 , відповідно мати з 13 грудня 2016 року, а ОСОБА_4 - 16 жовтня 2020 року. За вказаною адресою мати з сином постійно проживали з народження сина до лютого 2022 року до виїзду у Францію. За вказаною адресою також проживав позивач, коли перебував на території України. У лютому 2022 року сторони прийняли рішення тимчасово виїхати з України до Франції через загрозу початку воєнних дій. 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, задля безпеки дитини, сторони прийняли рішення тимчасово не повертатись на Україну та просити тимчасового захисту у Республіки Франції. Тобто вперше ОСОБА_4 покинув території України у віці двох років. З 02 травня 2022 року по 10 квітня 2024 року відповідачці та сину було надано тимчасовий захист та право тимчасового перебування на території Франції.

Той факт, що перебування сторін спору у Франції було тимчасовим та пов`язаним виключно із початком військової агресії росії проти України, введенням воєнного стану, також підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_14 , ОСОБА_15 від 07.03.2024 року, згідно з якими останні зазначили, що запросили сторін спору провести місяць в Португалії. Під час їхнього перебування у Португалії почалася війна, а тому вони вирішили залишатися у Франції для їх безпеки та сина ОСОБА_4 (а.с. 59-60 Т. 1).

Факт приїзду сторін спору на територію Франції був пов`язаний виключно із пошуком притулку на території іншої держави внаслідок збройної агресії росії проти України, що також підтверджується письмовими поясненнями Балінскі Конрад, Балінскі Божена-Катажина від 17.06.2024 року (а.с. 99-109 Т. 1), в яких останні повідомили, що коли почалась війна в Україні до них зателефонував позивач, повідомив, що не може повертатись в Україну. Планує просити притулок у Франції, на що останні погодились надати їм житло безкоштовно.

Протягом 2022-2023 років відповідачка разом з сином повертались в Україну, за згодою батька, з метою нормального розвитку сина та проходження відповідних реабілітаційних програм, що не заперечується сторонами спору та підтверджується показами свідка ОСОБА_13 .

У лютому 2024 року позивачка разом з сином повернулись на територію України, де проживають по даний час.

Таким чином, вищенаведене свідчить про те, що малолітній син ОСОБА_4 постійно проживав в Україні, як в країні постійного проживання.

З матеріалів справи слідує, що дитина народилась, проживала, виховувалася на території України м.Тернопіль. З лютого 2024 року по даний час продовжує проживати в Україні м.Тернопіль, відвідує розвиваючі заклади, навчається у дошкільному закладі, отримує відповідну медичну допомогу та лікування, у дитини склались сталі сімейні зв`язки, як країні постійного проживання.

За даних обставин факт отримання дозволу на тимчасове проживання в Республіці Франція, страховки, відвідування школи-садка ОСОБА_4 не має визначального значення та не свідчить про постійне проживання дитини у Франції.

Навпаки, наявні у справі докази, такі як судовий наказ Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.04.2024 про стягнення аліментів, декларації про вибір лікаря за 2021, 2024 роки, виписки з медичних карт амбулаторного хворого, виписка про надані реабілітаційні послуги, висновки про оцінку розвитку особи, відомості про реєстрацію місця проживання дитини та матері, місце народження, характеристика дитини з ДНЗ тощо, вказують на постійне місце проживання дитини в Україні.

Перебування дитини із батьками за кордоном України, у тому числі у Франції, було тимчасовим, пов`язаним із військовою агресією російської федерації проти України.

Згідно з вимогами статтею 33 Конституції України громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Позивач, як громадянка України та матір, із сином, громадянином України, вирішила повернутись до свого постійного місця проживання в Україні. Протиправності в таких діях не було.

У судовому засіданні та у відзиві відповідачка зазначила, що місцем їх постійного проживання є Україна м.Тернополі, а виїзд у Республіку Францію мав виключно тимчасовий характер, пов`язаний із введенням воєнного стану на території їх постійного місця проживання.

Зазначеними вище доказами спростовуються доводи позивача, що місцем постійного проживання сина є Франція. Наведені обставини свідчать про те, що постійним місцем проживання є саме Україна м. Тернопіль.

Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2024 року у справі № 607/4541/24, розірвано шлюб між сторонами, встановлено, що тривалий час сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства

Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту незаконного переміщення сина ОСОБА_4 , усупереч волі та без згоди батька, із території Франції на територію України відповідачкою.

Судом також встановлено, що позивач під час перебування в Україні з 2020 по 2022 роки проживав в місці постійного проживання сина та допомагав у догляді за дитиною, здійснював свої батьківські права та обов`язки щодо виховання сина.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що позивач заперечував проти постійного місця проживання дитини в Україні та ставив питання про його протиправне утримання на території України .

Також суд зазначає, що порушення прав позивача щодо піклування своїм сином та доступу до нього, не встановлено, оскільки він систематично впродовж 2020-2022 років перебував на території України в місці постійного проживання сина, здійснював свій батьківський обов`язок та права.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження не можливості з лютого 2024 року, або обмежень з цього часу, у перетині державного кордону України та неможливості спілкування з сином.

А тому, вищевикладені обставини спростовують твердження позивача про постійне проживання малолітнього сина на території Республіки Франції, а також доводи як на підставу своїх вимог про те, що відповідач самостійно змінила місце проживання малолітнього сина і визначила його нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд дійшов до висновку, що малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на законних підставах перебуває в України, як постійному місці проживання зі своєю матір`ю, а відтак країна Французька Республіка на час переміщення сина не була країною їх постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3 Конвенції).

Суд не приймає до уваги рішення суду Кретея від 13 травня 2025 року про зміну допоміжних заходів після розлучення (а.с. 162-171 Т. 2), згідно з яким суд визнав, що батьківські права щодо ОСОБА_4 здійснюються спільно батьком та матір`ю, встановив постійне місце проживання сина ОСОБА_4 в будинку батька, оскільки таке рішення винесено без участі відповідача. У змісті рішення зазначено, що це рішення підлягає виконанню на тимчасовій основі, рішення буде повідомлено після проведення перевірок сторін. Воно може бути оскаржене протягом одного місяця з моменту його повідомлення через судового комісара та до канцелярії апеляційного суду Парижа. Також зазначено, що воно вважається суперечливим, згідно з законом, таким, що підлягає тимчасовому виконанню та оскарженню, після обговорення за межами присутності публіки та після обговорення відповідного закону.

Таким чином, даним рішенням не визначалось місце проживання сина, не встановлено будь- яких обставин та рішень, які б свідчили про неправомірність дій відповідачки в розумінні Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Суд також критично оцінює доводи позивача про те, що син ОСОБА_4 прижився у Франції та це було його постійним місцем проживання, оскільки жодних доказів на підтвердження таких доводів позивачем не надано.

Навпаки, наявні у справі докази підтверджують, що постійним місцем проживання сина є Україна м.Тернопіль.

Встановлено, що дитина народилась в Україні, набула громадянства України, з 2020 року по 2022 роки постійно проживала та була зареєстрована в Україні, відвідує ДНЗ, отримує медичне лікування, враховуючи його стан здоров`я, проходить курси реабілітації, відвідує додаткові заняття, гуртки, дитина має сталі сімейні зв`язки, спілкується українською мовою, відповідачкою створені умови для належного проживання і його гармонійного розвитку.

Вказані вище обставини дають суду можливість дійти до висновку про те, що постійним місцем проживання ОСОБА_4 була територія Україна, де він народився, постійно проживав, виховувався, отримував відповідну медичну допомогу, де продовжує проживати з лютого 2024 року, відвідувати ДНЗ, реабілітаційні програми, різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, дитина має сталі сімейні зв`язки.

Суд вважає, що повернення малолітнього ОСОБА_4 у Францію ставить під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди або створення нестерпної обстановки, оскільки дані доводи підтверджуються обставинами та матеріалами справи. У тому числі, виписками із медичних карт хворого, реабілітаційними програми.

Враховуючи вік дитини чотири роки, його стан здоров`я, потреба в особливому догляді, та те, що для нього еквівалентної альтернативи материнському догляду та психологічній підтримці в психічному та фізичному розвитку, яку створила мати за участі соціально-підтримуючого оточення, не існує, суд приходить до висновку, що за умови зміни для дитини країни теперішнього місця проживання на країну проживання батька Францію, не будуть в повному обсязі задоволені потреби дитини в безпеці та розвитку.

Для дитини такого віку сама наявність перехідної ситуації (зміна соціального та предметного оточення) є стресом, на який діти раннього віку реагують відповідними розладами.

Вилучення із звичного мовного середовища може призведе до сповільнення/призупинення процесу розвитку мови та мовлення. Розлучення з матір`ю негативно вплине фізичний та психічний стан дитини.

На підставі наведеного, суд вважає, що повернення малолітньої дитини у Французьку Республіку поставить під загрозу заподіяння йому фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. В даному випадку права дитини будуть порушені.

Відповідно до вимог ч.ч. 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частинами 1, 21 ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Рішення Європейського суду з прав людини від 06.12.2007 року «Момуссо і Вашинтон проти Франції» («Maumousseau and Washington v. France»), заява №39388/05, яка стосувалася наказу національних судів повернути доньку заявниці до США. У п.60 Європейський суд з прав людини в контексті нагадав зобов`язання, які стаття 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1980 року накладає на Договірні Держави по відношенню до возз`єднання батьків з дітьми, - вони повинні тлумачитися в світлі вимог Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року (див. Iglesias Gil і AUI v. Spain, заява №56673/00, §51, ECHR 2003 V, і Ignaccolo-Zenide v. Romania, заява №31679/96 , §95, ECHR 2000-I) і з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Далі у п.62 вказаного рішення від 06.12.2007 року Європейський суд в контексті з`ясування питання, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві» у значенні другого абзацу статті 8 Конвенції

інтерпретовано в світлі вищезазначених міжнародних документів, зазначив, що вирішальним є питання наявності справедливого балансу між існуючими конкуруючими інтересами дитини, обох батьків і суспільного порядку. У зв`язку з цим, в той час як стаття 8 не містять явні процесуальні вимоги, процес прийняття рішень стосовно втручання у захищене ст.8 Конвенції право повинно бути справедливими і таким, щоб дозволити собі належну повагу інтересів, гарантованих цією статтею.

При цьому у п.68 свого рішення Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що поняття «найкращі інтереси дитини» також є основним фактором в контексті процедур, передбачених в Гаазької конвенції 1980 року. У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини послався на Рекомендацію № 874 (1979) Ради Парламентської асамблеї Ради Європи, в якій мовиться: «діти більше не повинні розглядатися як власність батьків, але вони повинні бути визнані в якості осіб з їх власними правами і потребами».

З огляду на наведене, суд вважає, що сторона позивача не довела неправомірного переміщення або утримання малолітнього сина сторін на території України до часу звернення заявника із відповідною заявою, не довела постійного проживання сина на території Франції до моменту переміщення або утримання, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення позивачем права піклування щодо сина і даних про те, що на день неповернення сина позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування дитини, а тому суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення позову не має.

Судом прийнято до уваги те, що Республіка Франція не була постійним місцем проживання дитини до моменту її виїзду в Україну, а також те, що з часу переміщення дитини до часу розгляду справи судом пройшло більше року, дитина прижились в новому середовищі, повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди, створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити їх тісний зв`язок з матір`ю.

Суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_16 , яка є знайомою сторін спору, ОСОБА_17 , який є перевізником та неодноразово здійснював доставку передач від батька до матері, сина в Україну, оскільки такі будь-якого правового значення для вирішення даної справи не мають.

Суд також критично оцінює письмові пояснення пані ОСОБА_18 , Клер, ОСОБА_19 - ОСОБА_20 від 15.05.2025 року (а.с.178-199 Т. 2), оскільки останні характеризують позивача як людину та батька, і будь-якого доказового значення для вирішення даної справи не мають.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 268, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод , Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, Сімейним Кодексом України, Конституцією України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним переміщення та повернення дитини до місця постійного проживання, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Головуюча суддя І.М. Черніцька