П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м. Київ

Справа № 369/19598/23

Провадження: № 22-ц/824/12199/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Скрипник О. Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачка, ОСОБА_2 , незаконно, шляхом рейдерського захоплення вселилася в квартиру АДРЕСА_1 , змінивши замки в дверях квартири. Вказує, що він за власні кошти придбав спірну квартиру, проте, під час розгляду справи про поділ спільного сумісного майна, за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частину цієї квартири. Інша частина спірної квартири була незаконно зареєстрована державним реєстратором за відповідачем, ОСОБА_2 , у зв`язку з наявною заборгованістю у нього, позивача, по аліментним зобов`язанням. Вважає рішення незаконним, таким , що порушує його право власності на квартиру, а тому просить виселити її з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції ухвалив сфальсифіковане рішення без посилань на жоден аркуш матеріалів справи та, ігноруючи ст. 41, 47 Конституції України та ЗУ «Про виконавче провадження». Крім того, суд на виконання вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України не встановив, що сторонни за власні кошти могли купити квартиру, а потім її ділити. Суд не розглянув клопотання позивача від 28 квітня 2025 року, та не надав такому клопотанню оцінку в судовому рішенні.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Крім того, ОСОБА_1 подав до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи CD-дисків.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник, адвокат Куліш Б. М. підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав.

Адвокат Дяченко І. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 07 червня 2009 року по 26 листопада 2012 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 лютого 2012 року позивач та відповідач за спільні кошти за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку оформили на ОСОБА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2012 року, шлюб між сторонами розірвано.

В подальшому, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2012 року у справі № 2-3061/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено та визнано за відповідачем, ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

13 травня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Шостак В. М. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на частину вказаної вище квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2012 року у справі № 2-3611/12, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 в розмірі частини від усіх видів заробітку ( доходів), починаючи стягнення з 07 вересня 2012 року та до його повноліття.

З матеріалів справи також убачається, що з часу ухвалення рішення про сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати аліментів не виконував, у зв`язку з чим у нього перед ОСОБА_2 виникла заборгованість по сплаті аліментів.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 369/1502/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з 01 серпня 2016 року по 01 серпня 2018 року у сумі 99 025, 15 грн.

19 лютого 2021 року головним державним виконавцем Києво-Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ) Міщенко Л. М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3611/12, виданого 22 листопада 2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, передано у власність відповідача належну позивачу частину квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення суми боргу боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів в розмірі 372 355, 13 грн.

26 лютого 2021 року державним реєстратором, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Біккінеєвою І. А. зареєстровано за відповідачем право власності на належну ОСОБА_1 частини спірної квартири, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено відповідний запис №40818028.

Отже, станом на день звернення позивача до суду із позовом, відповідач ОСОБА_2 з 26.02.2021 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач не є співвласником квартири та не є членом сім`ї відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є єдиним законним власником квартири, набувши право власності на обидві її частини, а саме одну через поділ спільного майна подружжя, а іншу у рахунок погашення заборгованості по аліментах, а тому позивач не має ані права власності, ані права користування спірною нерухомістю, а обраний ним спосіб захисту у вигляді виселення є непропорційним та неефективним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, виселення відповідача, як власника житла, можливе лише в добровільному порядку.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

З матеріалів справи убачається, що спочатку право власності на частину квартири було визнано за відповідачем судовим рішенням про поділ спільного майна подружжя, яке набрало законної сили. Друга частина нерухомості перейшла у її власність у результаті примусового виконання виконавчого документа щодо стягнення заборгованості по аліментах, також, у повній відповідності до вимог чинного законодавства. У зв`язку з чим, відповідачка законно і беззаперечно стала єдиним власником квартири.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень Конституції України (ст. 41), Цивільного кодексу України (ст.ст. 319, 321), а також практики Європейського суду з прав людини, право власності є непорушним і може бути обмежене лише у випадках, прямо передбачених законом. Однак, у цій справі немає жодних виняткових підстав, які б дозволяли обмежити або припинити право власника користуватися належним йому житлом.

Крім того, як зазначено колегією суддів вище, відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення особи, яка є власником житлового приміщення, може бути здійснено виключно в добровільному порядку, а в разі спору, за наявності передбачених законом підстав. У даному випадку позивачем не доведено наявності права ні на частку у спірній квартирі, ні на право користування нею.

При цьому, варто також зауважити, що виселення особи з єдиного належного їй житла, яка є матір`ю неповнолітньої дитини і набула право власності законно, становило б надмірне втручання в її приватне життя, порушуючи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що втрата житла - це найсуворіша форма втручання в права особи, що може бути допустимою лише за виключних, обґрунтованих і пропорційних обставин, яких у цьому випадку немає.

За наведених вище підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача щодо виселення відповідача з житла є непропорційним заходом втручання в право особи на мирне володіння майном. Важливо врахувати, що відповідач набула право власності на спірну квартиру не лише внаслідок судового поділу спільного майна подружжя, а й в результаті примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів, зокрема, через тривале ухилення позивача від виконання зобов`язань зі сплати аліментів, сума заборгованості перевищила 370 000 грн. Під час виконавчого провадження частина квартири, яка належала позивачеві, була передана відповідачці у рахунок погашення боргу, оскільки продаж цієї частки на прилюдних торгах не відбувся через відсутність покупців. Такий спосіб реалізації рішення є передбаченим законом і є правомірним механізмом захисту інтересів стягувача, матері неповнолітньої дитини.

Отже, відповідачка стала єдиним законним власником квартири на підставі не лише договорів, а й законної виконавчої процедури, спрямованої на забезпечення інтересів дитини. А відтак, втручання у це право через позов про виселення суперечить не лише нормам національного законодавства (Конституція України, Цивільний та Житловий кодекси), а й міжнародним стандартам захисту права на житло, зокрема, положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити про наступне.

Згідно з усталеною судовою практикою, застосування конкретного способу захисту цивільного права має відповідати змісту самого права чи інтересу, а також характеру його порушення, невизнання або оспорення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що обраний спосіб захисту має бути ефективним - тобто таким, що дозволяє реально поновити порушене право або усунути наслідки порушення. Цей правовий підхід викладено, зокрема, в постановах ВП ВС від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Водночас, приватно-правові норми чітко визначають вичерпний перелік підстав для відмови у судовому захисті права або інтересу. До таких підстав належать, зокрема: відсутність правового інтересу чи порушеного права, зловживання правом, обрання неналежного способу захисту, а також сплив строку позовної давності. Ці підходи підтверджені, зокрема, постановою Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Відповідно до принципу змагальності цивільного процесу (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України), кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, за допомогою належних і допустимих доказів, що випливає з норм ст.ст. 76-83 ЦПК України. Зокрема, ст. 77 визначає, що належними є ті докази, які стосуються предмета доказування, а згідно зі ст. 80 достатніми є ті, що в сукупності дозволяють встановити обставини справи. Врешті, саме на суд покладається обов`язок оцінити достатність доказів за внутрішнім переконанням, виходячи з усіх наявних матеріалів.

У контексті цієї справи, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що обраний позивачем спосіб захисту про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 , не відновить його право на користування спірною квартирою, оскільки власником квартири є саме відповідачка.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки позивач не довів наявність жодного чинного права, ні права власності, ні права користування на спірну квартиру. Більш того, вимога про виселення відповідачки, яка на даний час є єдиним законним власником житла, не забезпечує поновлення жодного права позивача, отже, є неадекватним (неналежним) способом захисту у розумінні статті 16 ЦК України. Такий спосіб не відповідає ані змісту заявленого інтересу, ані характеру правовідносин, що виникли у справі.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції є нібито сфальсифікованим, не ґрунтуються на жодних належних та допустимих доказах і зводяться до оціночних суджень ОСОБА_1 адже, з тексту судового рішення убачається, що воно містить обґрунтовані посилання на конкретні обставини справи та докази, досліджені в ході розгляду, зокрема, судові рішення про поділ майна, виконавчі документи, матеріали виконавчого провадження, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджують законність набуття права власності відповідачкою.

Посилання скаржника на норми ст. 41, 47 Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними. Як уже встановлено судом, саме в межах процедури примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів і була передана у власність відповідачки частка нерухомості, яка належала боржникові, позивачу. Така передача відбулася у повній відповідності до вимог законодавства про виконавче провадження, а тому не може розцінюватися як порушення права власності позивача. Навпаки, це є формою реалізації його обов`язку з виконання судового рішення.

Щодо доводів скаржника про те, що суд не встановив, чи дійсно сторони могли за власні кошти купити квартиру відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, то, колегія суддів відмічає, що ці обставини не є предметом доказування у межах даного спору. У справі не розглядалося питання поділу спільного сумісного майна подружжя, оскільки воно вже було вирішене іншим судовим рішенням, яке набрало законної сили. Відтак, перевірка джерел походження коштів на придбання квартири не входила до предмету розгляду і не є суттєвою для вирішення питання про виселення.

Щодо посилань скаржника на нерозглянуте клопотання позивача від 28 квітня 2025 року, колегія суддів відмічає, що зі змісту рішення суду першої інстанції не вбачається, що позивач був позбавлений можливості реалізувати процесуальні права чи подати відповідні докази. Якщо таке клопотання справді мало істотне значення, сторона мала вказати на це під час розгляду справи та наполягати на його вирішенні, що апелянт не зробив. Водночас, відсутність окремого посилання в тексті рішення не свідчить автоматично про його необґрунтованість або упередженість, тим більше, якщо зміст клопотання не впливав на кінцевий висновок суду.

Колегія суддів також не приймає клопотання позивача про долучення до матеріалів справи CD дисків, з огляду на таке.

В пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд може прийняти нові докази у виняткових випадках, якщо їх неподання в суді першої інстанції було зумовлено об`єктивними причинами, а самі докази мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Однак, позивач, в порушення вимог ст. 356 ЦПК України не навів поважність неподання таких доказів в суді першої інстанції, як і не обґрунтував в чому полягає необхідність приєднання таких доказів на стадії апеляційного перегляду справи.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура