П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року м. Київ

Справа №367/12050/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/7367/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Лещенко О.В. 20 листопада 2024 року в м. Ірпінь, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання додаткової угоди та договору про спільну діяльність та повернення (відшкодування) вкладу,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання додаткової угоди та договору про спільну діяльність та повернення (відшкодування) вкладу.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно відповідача, а саме: на все рухоме та нерухоме майно, у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог в розмірі 39544 долари США; на грошові кошти, що знаходять на банківських рахунках; на частку у статутному капіталі ТОВ «ФК КУДРІВКА» та заборонити всім державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо відчуження цієї частки.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання додаткової угоди та договору про спільну діяльність та повернення (відшкодування) вкладу - залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що представником позивача не доведено факт того, що невжиття саме таких за обсягом заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в подальшому рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Всі інші доводи представника позивача стосуються підстав та предмету позову, з якими позивач звернувся до суду, однак оцінка таким доводам може бути надана судом лише за результатами розгляду справи по суті в судовому засіданні.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , його представником - адвокатом Музиченко Ю.В. подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що позивач не погоджується з винесеною ухвалою та вважає її такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що полягає у неправильному застосуванні матеріального та процесуального законодавства та висновків Верховного Суду з аналогічних правовідносин, та в неправильному з`ясуванні обставин, які мають значення для вирішення питання застосування заходів забезпечення позову.

Позивач зазначає, що наведене ним обґрунтування необхідності в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог в розмірі 39544 доларів США, накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , накладення арешту на частку у статутному капіталі, є достатнім з огляду на те, що відповідач очевидно ухиляється не тільки від повернення коштів, а взагалі від контакту з позивачем, зважаючи на тривалий термін не виконання ним своїх зобов`язань - майже три роки (докази надані з позовом), що явно свідчить про відсутність намірів відповідача щодо повернення будь-яких коштів, про що і вказувалось у заяві про забезпечення позову, та надавались відповідні докази з позовною заявою. Дані обставини обґрунтовано свідчать про явні ризики не сплати коштів відповідачем позивачу у разі задоволення позову, що є підставою для задоволення вимог про забезпечення позову.

Проте, суд першої інстанції не врахував вказаних обставин при винесенні оскаржуваної ухвали та дійшов хибних висновків про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Суд першої інстанції безпідставно не забезпечив позов зазначеним позивачем способом, та дійшов помилкового висновку про те, що позивач не обґрунтував ризики належними доказами, у тому числі без обґрунтування чому надані позивачем докази не є належними або недостатніми для обґрунтування ризиків невиконання рішення. Суд дійшов не вірного висновку, що позивачем не доведено факт того, що невжиття саме таких за обсягом заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в подальшому рішення суду.

Беручи до уваги вищевикладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

01 липня 2025 року від представника позивача - адвоката Музиченко Ю.В. через систему «Електронний суд» надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Також вказано на те, що сторона позивача підтримує доводи апеляційної скарги та просить про її задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Молинь Р.П. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що в листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому просив:

- розірвати додаткову угоду № 312 від 30 липня 2024 року до Договору про спільну діяльність у будівництві житлових будинків із вбудованими нежитловими приміщеннями (простого товариства) від 29 жовтня 2018 року № 10/29-СЖ;

- розірвати Договір про спільну діяльність у будівництві житлових будинків із вбудованими нежитловими приміщеннями (простого товариства) від 29 жовтня 2018 року № 10/29-СЖ у відповідній частині;

- стягнути з фізичної особи ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування (повернення) вкладу у розмірі 39544 доларів США.

Разом з позовом була подана заява про забезпечення позову, в якій він просив:

- накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог в розмірі 39544 долари США;

- накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , що знаходяться на рахунку в АТ «ОТП Банк» МФО 300528, № рахунку НОМЕР_1 , а також на інших будь-яких банківських рахунках ОСОБА_2 , відкритих у банківських установах, які будуть виявлені Державною виконавчою службою або приватним виконавцем, в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову під час виконання ухвали про забезпечення позову в межах заявленої до стягнення суми позовних вимог в розмірі 39544 долари США;

- накласти арешт на частку у статутному капіталі ТОВ «ФК КУДРІВКА» в розмірі 100% статутного капіталу, що належить ОСОБА_2 ;

- заборонити державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державним та приватним нотаріусам як суб`єктам державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «ФК КУДРІВКА» в розмірі 100% статутного капіталу, що належить ОСОБА_2 .

Необхідність вжиття таких заходів забезпечення позову представник позивача мотивував тим, що на сьогоднішній день існує реальна ймовірність того, що доки позивач буде відстоювати свої порушені права в судовому процесі, можуть бути здійснені дії, зокрема щодо реалізації нерухомого майна відповідача третім особам та/або відсутності у відповідача коштів у зв'язку з наявними майновими вимогами.

Відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не доведено факт того, що невжиття саме таких за обсягом заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в подальшому рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Всі інші доводи представника позивача стосуються підстав та предмету позову, з якими позивач звернувся до суду, однак оцінка таким доводам може бути надана судом лише за результатами розгляду справи по суті в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.п. 2,3 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

В порядку ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження, і відкриття виконавчого провадження.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17. Крім цього Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обрати такий спосіб, який у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04 травня 2022 року у справі № 175/3514/19.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є договірні відносини, і позивач просить про розірвання укладених з відповідачем договорів та стягнення сплачених за їх умовами грошових коштів.

В заяві про забезпечення позову позивач просив накласти арешт на майно відповідача, а саме: на все рухоме та нерухоме майно, у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог в розмірі 39544 долари США; на грошові кошти, що знаходять на банківських рахунках; на частку у статутному капіталі ТОВ «ФК КУДРІВКА» та заборонити всім державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо відчуження цієї частки.

Разом з тим основними вимогами позивача є розірвання договорів, укладених з відповідачем, а отже вказані вимоги не пов`язані з майном відповідача, а тому застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно божника не є співмірним з вказаними вимогами, оскільки обмеження права власності має бути достатньо обґрунтованим. До того ж не вбачається, яким чином запропоновані позивачем заходи забезпечення позову забезпечать виконання можливого рішення щодо розірвання договорів, як про то просить позивач.

Вимога про стягнення грошових коштів є похідною від вимог про розірвання договорів, що вбачається з мотивів наведених позивачем в обґрунтування позову. Заявлений розмір цієї вимоги становить 39544 долари США. Однак позивач просить про накладення арешту на все майно відповідача, рухоме і нерухоме, в тому числі грошові кошти та частку у статутному капіталі, дані про вартість яких в матеріалах справи відсутні. Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. А отже накладення арешту на все майно відповідача, рухоме і нерухоме, в тому числі грошові кошти та частку у статутному капіталі, без визначення його вартості може призвести до непропорційного втручання у право власності відповідача.

Тобто обраний позивачем захід забезпечення позову не співвідноситься з предметом позову, так як відсутній прямий зв'язок між вказаним заходом забезпечення позову і предметом позову.

Крім того застосування такого виду забезпечення позову, як арешт на все майно відповідача, рухоме і нерухоме, в тому числі грошові кошти та частку у статутному капіталі, не може вважатись належним для забезпечення можливості виконання судового рішення в майбутньому у цій справі з огляду на заявлені позовні вимоги. В той же час, вказане може створити ризик непомірного втручання у право власності та заподіяння шкоди відповідачеві, чим буде порушено баланс інтересів учасників спірних правовідносин.

Суд першої інстанції, врахувавши зазначені обставини, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для забезпечення позову у спосіб, про який просив позивач, оскільки такий захід забезпечення позову не спроможний забезпечити розгляд справи та фактичне виконання рішення в разі задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 25 липня 2025 року.