ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м.Суми

Справа №587/688/24

Номер провадження 22-ц/816/766/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 вересня 2024 року у складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми, повне судове рішення складене 30 вересня 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області про поновлення на роботі,

у с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебував в трудових відносинах з ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області, працював на посаді лікаря із загальної гігієни відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Охтирського районного управління ГУ.

У зв`язку з веденням воєнних дій на території міста Охтирка, з метою збереження життя, ним було прийнято рішення виїхати за межі України разом з донькою, яка на той час була вагітною. У червні 2022 року ним була подана заява про надання йому відпустки без збереження заробітної пати на строк до завершення військових дій на території України. У серпні 2022 року через застосунок «Viber» завідувач відділу управління персоналом повідомила його про те, що строк дій відпустки завершився 23 серпня 2022 року та запропонувала йому написати заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати та строк 90 днів з 24 серпня 2022 року. У подальшому така відпустка йому надавалася неодноразово, а термін останньої закінчувався 30 листопада 2023 року, у зв`язку з чим 27 листопада 2023 року ним була подана заява про надання чергової відпустки без збереження заробітної плати, на підставі ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», однак йому було відмовлено, з посиланням на те, що така відпустка йому вже була надана. У подальшому, 01 грудня 2023 року ним була подана заява про надання йому відпустки без збереження заробітної плати відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 вказаного Закону, або про зупинення дії трудового договору. На вказану заяву завідувач відділу управління персоналом надіслала повідомлення, в якому повідомила про відмову у задоволенні його заяви, також допустила висловлювання спрямовані на приниження його честі, гідності та ділової репутації, що є ознакою мобінгу, метою якого є схиляння його до припинення трудового договору.

Зазначає, що від колег він дізнався про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за відсутність на робочому місці. На електронну пошту управління ним були надіслані пояснення з приводу причин відсутності на робочому місці та заяву, в якій він повторно просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати.

Наказом від 26 січня 2024 року №18-к його було звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, у зв`язку з його відсутністю на роботі з 28 грудня 2023 року. Вважає, що наказ роботодавцем видано з порушенням норм трудового законодавства та таким, що підлягає скасуванню.

Так, роботодавцем не було враховано поважність причин відсутності на робочому місці, що обумовлено веденням воєнних дій та пов`язані з необхідністю збереження життя та здоров`я працівника, та відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 червня 2023 року у справі №577/1447/22, не вважається прогулом.

Вважає, що за одне і теж правопорушення - відсутність на робочому місці, відповідач застосував до нього два дисциплінарних стягнення, а саме догану та звільнення. Відповідачем, у порушення вимог ст. 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення не було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку та заподіяну цим шкоду. Відсутність на робочому місці вже більше ніж 20 місяців, на його думку, не могло заподіти ніякої шкоди для ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області, починаючи з 28 грудня 2023 року. Звертає увагу на відсутність нарікань з боку роботодавця до його роботи протягом періоду перебування у трудових відносинах.

Про незаконність відмови відповідачем у наданні йому відпустки без збереження заробітної плати, свідчить і та обставина, що у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про систему громадського здоров`я», планується скорочення штату медичних працівників санепідемслужби ГУДПСС та переведення тих, хто не є державним службовцем до Центрів контролю та профілактики хвороб, тобто робота лікаря вже не потрібна.

Посилаючись на викладене, просив суд ухвалити рішення, яким поновити його на роботі на посаді лікаря із загальної гігієни Охтирського відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Охтирського управління Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 вересня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 червня 2023 року у справі №577/1447/22 від 06 червня 2024 року у справі №367/569/23.

Наголошує на поважності причин його відсутності на робочому місці, які обумовлені вимушеним перебуванням його за межами України у зв`язку з воєнними діями на території України та необхідністю здійснення догляду за малолітнім онуком.

Вважає, що погоджувальна віза начальника управління на поданих ним заявах про надання відпустки без збереження заробітної плати відсутня, оскільки завідувач відділу управління персоналом ОСОБА_2 не ознайомлювала начальників управління, які постійно змінювалися, а лише подавала їм на підпис підготовлені нею накази.

Зазначає, що він не отримував наказу роботодавця , який би зобов`язував його приступити до роботи з відповідної дати, яка визначена з урахуванням строку переїзду з-за кордону. Посилаючись на те, що дозвіл на перебування в Німеччині в нього закінчувався 04 березня 2024 року, з огляду на роз`яснення Держпраці від 17 листопада 2022 року, він вважав, що до повернення до України його не могли звільнити з ініціативи роботодавця.

Вказує на те, що твердження завідувача відділу з персоналу ОСОБА_2 про збільшення обсягів роботи в Охтирському відділі державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства не відповідають дійсності, адже обсяг роботи навпаки зменшився, у зв`язку з чим з 11 березня 2024 року, зокрема і працівників Охтирського відділу, з ініціативи роботодавця переведено на неповний робочий час.

На переконання заявника апеляційної скарги, застосовуючи до триваючого прогулу такий вид дисциплінарного стягнення, як догана, відповідач мав розірвати з ним трудовий договір за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а не за ч. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Головним управлінням Держпродспоживслужби в Сумській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги просить залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 займав посаду лікаря із загальної гігієни відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Охтирського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області.

ОСОБА_1 в період з 24 серпня 2022 року надавалися відпустки без збереження заробітної плати, що не заперечувалось відповідачем.

Відповідно до наказу від 26 серпня 2022 року №93-вд «Про надання відпустки без збереження заробітної плати у період дії воєнного стану ОСОБА_1 », позивачу відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надано відпустку без збереження заробітної плати, тривалістю 90 календарних днів, з 24 серпня 2022 року по 21 листопада 2022 року включно на підставі його заяви від 23 серпня 2022 року (а.с.43 -зворот).

27 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 01 грудня 2023 року по 14 лютого 2024 року на період воєнного стану відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с. 88).

29 листопада 2023 року Головним управлінням Держпродспоживслужби в Сумській області на адресу ОСОБА_1 надіслано листа, в якому повідомлено про те, що заява позивача від 27 листопада 2023 року (вхідний номер 4760-23 від 28.11.2023) про надання відпустки без збереження заробітної плати за ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», не погоджена його безпосереднім керівництвом - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у зв`язку із необхідністю його перебування на роботі, пов`язаною з постійним навантаженням у відділі, а саме:

1. Здійснення заходів для забезпечення санітарно-епідеміологічного благополуччя населення.

2. Участь у комплексних і комісійних перевірках.

3. Організація проведення досліджень для цілей державного нагляду.

4. Відбір зразків та оцінка результатів досліджень за показниками відповідності гігієнічним нормативам.

5. Розгляд листів, заяв, скарг з питань дотримання санітарного законодавства.

6. Координація діяльності роботи помічників лікаря (фельдшерів санітарних) відділу.

Таким чином, із зазначених вище підстав позивачу відмовлено у наданні відпустки за вказаною заявою та повідомлено про право скористатися іншими видами відпусток, які надаються роботодавцем під час воєнного стану в обов`язковому порядку (а.с. 88-зворот).

29 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області із заявою про надання йому з 01 грудня 2023 року на період воєнного стану відпустки без збереження заробітної плати відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с. 89).

У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 29 листопада 2023 року про надання відпустки без збереження заробітної плати за ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області листом від 30 листопада 2023 року повідомило ОСОБА_1 про те, що він уже скористався правом на таку відпустку, яка надається, у період дії воєнного стану за заявою працівника, який виїхав за межі території України, в обов`язковому порядку тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Тому відмовлено у наданні відпустки за вказаною заявою та повідомлено про право скористатися іншими видами відпусток, які надаються роботодавцем під час воєнного стану в обов`язковому порядку (а.с.89-зворот).

01 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області із заявою, в якій просив відповідача надати відпуску без збереження заробітної плати згідно частини 3 або 4 статті 12 Закону№2136-ІХ, або призупинити дію трудового договору (а.с.90-91).

04 грудня 2023 року за вих. №4187-13/23 Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області на адресу ОСОБА_1 надіслало листа на його заяву від 01 грудня 2023 року, в якому повідомило про те, що вимога щодо призупинення дії трудового договору розглянута, прийнято рішення відмовити у її задоволенні, з тих підстав, що не зважаючи на введення воєнного стану Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області не припиняло реалізацію повноважень Держпродспоживслужби на території Сумської області. Відділ державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Охтирського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області, працює у звичайному режимі. Тобто, Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області потребує виконання позивачем посадових обов`язків у повному обсязі та забезпечує його роботою. Повідомлено про право скористатися іншими видами відпусток, які надаються роботодавцем під час воєнного стану в обов`язковому порядку (а.с. 91-92).

12 грудня 2023 року за вих.№ 4267-14/23 Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області на адресу ОСОБА_1 надіслало листа, в якому повідомлено про те, що відповідно до наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 97-вд від 30 жовтня 2023 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 » позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів, з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року, включно. Проте, після закінчення даної відпустки він не приступив до роботи, про що складені відповідні акти. Згідно статті 149 Кодексу законів про працю України, повідомляється про необхідність надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці, з 01 грудня 2023 року по теперішній час, надіславши відповідь на електронну адресу Головного управління «Держпродспоживслужби в Сумській області» , в термін до 15 грудня 2023 року (а.с. 94-зворот).

15 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області із заявою, в якій послався на роз`яснення Держпраці від 17 листопада 2022 року, та попросив надати йому відпуску без збереження заробітної плати згідно частини 3 статті 12 Закону №2136-ІХ (а.с.94).

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області від 27 грудня 2023 року №701-к до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за триваючий прогул, а саме відсутність на роботі без поважних причин з 01 грудня 2023 року по даний час (а.с.44, 87).

19 січня 2024 року за вих. № 319-13/24 Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області на адресу ОСОБА_1 надіслало листа, в якому повідомило про те, що наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області 27 грудня 2023 року № 701-к до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни - прогул без поважних причин, вчинений з 01 грудня 2023 року по дату винесення наказу про застосування дисциплінарного стягнення.

Зазначено, що оголошення дисциплінарного стягнення мало на меті спонукати його до сумлінного додержання трудової дисципліни та належного виконання обов`язків працівника за трудовим договором,

Проте, після застосування дисциплінарного стягнення за вчинений прогул ОСОБА_1 не приступив до роботи та знову відсутній на робочому місці з 28 грудня 2023 року по даний час.

У листі висловлено прохання надати письмові пояснення щодо обставин та причин відсутності на робочому місці з 28 грудня 2023 року (а.с.86-зворот)

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області від 26 січня 2024 року №18-к ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП за прогул без поважних причин у зв`язку з його відсутність на роботі з 28 грудня 2023 року (а.с.93).

Актами Охтирського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області від 29 грудня 2023 року, 01 січня 2024 року, 02 січня 2024 року, 03 січня 2024 року, 04 січня2024 року, 05 січня 2024 року, 08 січня 2024 року, 09 січня 2024 року, 10 січня 2024 року, 11 січня 2024 року, 12 січня 2024 року, 15 січня 2024 року, 16 січня 2024 року, 17 січня 2024 року, 18 січня 2024 року, 19 січня 2024 року, 22 січня 2024 року, 23 січня 2024 ркоу24 січня 2024 року, 25 січня 2024 року, 26 січня 2024 року, 01 грудня 2023 року, 04 грудня 2023 року, 05 грудня 2023 року, 06 грудня 2023 року, 07 грудня 2023 року, 08 грудня 2023 року, 11 грудня 2023 року, 12 грудня 2023 року, 13 грудня 2023 року, 14 грудня 2023 року, 15 грудня 2023 року, 18 грудня 2023 року, 19 грудня 2023 року, 20 грудня 2023 року, 21 грудня 2023 року, 22 грудня 2023 року, 25 грудня 2023 року, 26 грудня 2023 року, 27 грудня 2023 року зафіксована відсутність на роботі протягом усього робочого дня лікаря загальної гігієни відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області ОСОБА_1 (а.с. 46-66).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач без поважних причин не приступив до виконання трудових обов`язків 01 грудня 2023 року, за що був притягнутий до дисциплінарної відповідальності 27 грудня 2023 року із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення догани, та знову вчинив дисциплінарний проступок - відсутність на робочому місці з 28 грудня 2023 року по 26 січня 2024 року, а тому відповідачем правомірно було його звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (частини перша-друга статті 149 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 536/1755/20 (провадження № 61-21194св21) вказано, що «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі у день звільнення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21) та від 13 грудня 2023 року у справі № 621/2124/22 (провадження № 61-11016св23).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 24 серпня 2022 року до 30 листопада 2023 року надавалася відпустка без збереження заробітної плати.

28 листопада 2023 року позивач звернувся до начальника головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області із заявою про надання йому відпустки на період дії воєнного стану з 01 грудня 2023 року, відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка не була погоджена начальником головного управління, про що мається відповідна резолюція на заяві (а.с. 88), а тому твердження позивача про не ознайомлення начальника управління з поданими ним заявами про надання відпустки є безпідставним.

Позивач не заперечує, що його було повідомлено завідувачем відділу управління персоналу про відмову у наданні йому відпустки без збереження заробітної плати, а також те, що з 01 грудня 2023 року і по день звільнення - 26 січня 2024 року він був відсутній на робочому місці.

Позивач, вважає, що його відсутність на робочому місці не є прогулом, адже обумовлений поважними причинами, а саме у зв`язку з вимушеним виїздом за кордон через збройну агресію російської федерації проти України, про що повідомив відповідача та написав йому заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, яку він безпідставно не задовольнив.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Порядок надання відпусток без збереження заробітної плати врегульований главою VI КЗпП України.

Згідно з ч. 2 ст. 84 КЗпП України (у редакції на день подання позивачем заява про надання відпустки - 28 листопада 2023 року) за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Особливості надання відпустки в умовах воєнного стану визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції на день подання позивачем заява про надання відпустки - 28 листопада 2023 року) протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Тобто, якщо працівник, який виїхав за межі території України, подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, роботодавець у період воєнного стану зобов`язаний надати йому таку відпустку на термін, який не перевищує 90 календарних днів. Надання відпустки тривалістю понад 90 календарних днів є правом роботодавця.

Матеріалами справи встановлено, що позивач безперервно перебував у відпустках без збереження заробітної плати за частинами 3 і 4 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» які надавались йому у період з 24 серпня 2022 року до 30 листопада 2023 року.

Таким чином, оскільки з часу виїзду за межі території України позивач реалізував своє право на одержання в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати тривалістю до 90 календарних днів, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача обов`язку надавати ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати за його заявою від 28 листопада 2023 року, оскільки надання такої відпустки було його правом.

Доводи апеляційної скарги про те, що він не отримував наказу роботодавця, який би зобов`язував його приступити до роботи, колегія суддів вважає непереконливими, адже нормами чинного законодавства не передбачена видача роботодавцем наказу, яким визначати працівнику строк, в який той має приступити до виконання своїх посадових обов`язків після завершення відпустки.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що позивач був повідомлений відповідачем про відмову у наданні йому відпустки без збереження заробітної плати. З часу відмови у задоволенні його заяви - 28 листопада 2023 року, і до видачі відповідачем наказу про звільнення - 26 січня 2024 року минуло майже два місці і позивач мав достатньо часу повернутися до України та приступити до роботи. Натомість він продовжував наполягати на наданні йому відпустки або призупинити з ним трудовий договір.

Норми трудового законодавства не зобов`язують також і доведення роботодавцем підстав для відмови у наданні відпустки без збереження заробітної плати, передбаченої с. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» поза межами 90 днів.

Факт воєнного вторгнення рф на територію України та введення воєнного стану не є поважною причиною невиходу працівника на роботу. Безпекова ситуація на час виникнення спірних правовідносин у м. Охтирка, де розташоване місце роботи позивача, вочевидь була однаковою для всіх працівників, які виконували та продовжують виконувати свої посадові обов`язки.

Ствердження позивача про те, що вчинення триваючого порушення трудової дисципліни, за яке наказом від 27 грудня 2023 року до нього застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани, є підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є помилковим, адже відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, є самостійною підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про застосування до нього роботодавцем за одне і теж порушення трудового законодавства - прогул, подвійної відповідальності (догану і звільнення), адже звільнення позивача відбулося за прогул, що мав місце з 28 грудня 2023 року до 26 січня 2024 року, тоді як догана - за відсутність на робочому місці з 01 грудня 2023 року до 27 грудня 2023 року.

З огляду на викладене, оскільки жодних доказів на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці з 28 грудня 2023 року до 26 січня 2024 року ОСОБА_1 не надав, а порушень норм законодавства при відмові в наданні позивачу відпустки не встановлено, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що звільнення позивача з підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проведено з дотриманням вимог закону.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень,оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов