Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9491/24
Провадження № 2/711/330/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді: Скляренко В.М.

при секретарі: Кошубінській Л.В., Півень С.А.

за участі:

позивачки ОСОБА_1

її представника Гладченко А.В.

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Пономарьова В.М., яка діє на підставі ордеру серії АР №1206322 від 22.11.2024, звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 17 200 доларів США та судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що у грудні 2023 року позивачка надала відповідачу в борг 17 200 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 09.12.2023, а відповідач зобов`язувався повернути кошти в строк до 20.10.2024р. До теперішнього часу відповідач не виконав свого зобов`язання та не повернув позивачці позичені кошти. Оскільки в добровільному порядку відповідач не виконує свого грошового зобов`язання перед позивачкою, то остання звернулась до суду з даним позовом.

Відповідач частково заперечив проти позову. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що між сторонами була домовленість про виконання відповідачем ремонтних робіт у квартирі позивачки. Для здійснення ремонтних робіт відповідач отримав від позивачки суму коштів в розмірі 17 200 доларів США. Відповідні кошти використовувались відповідачем для закупівлі будівельних матеріалів, а квитанції про придбання таких матеріалів передавались позивачці. На теперішній час залишок боргу відповідача перед позивачкою складає 11 600 доларів США і саме в межах цієї суми відповідач визнає позовні вимоги.

11.12.2024 судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Під час підготовчого провадження позивачкою змінено позовні вимоги з врахуванням чого вона просила стягнути з відповідача суму позики в іноземній валюті в сумі 17 200 доларів США, тоді як в первинному позові сума вимог була визначена у гривневому еквіваленті.

20.03.2025 судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду.

10.07.2025р. представник позивачки адвокат Гладченко А.В. подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 13 700 доларів США

В судовому засіданні представник позивача адвокат Гладченко А.В., яка діє на підставі ордеру серії СВ №1112574 від 09.01.2025, підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позовній заяві. Зауважила, що за час судового провадження відповідачем було добровільно сплачено на користь позивачки частину суму боргу в розмірі 3 500 доларів США, а відтак залишок боргу складає 13 700 доларів США, внаслідок чого просила зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача 13 700 доларів США. Зазначила, що в позасудовому порядку вирішити спір між сторонами на умовах мирних домовленостей неможливо, оскільки позивачка не довіряє відповідачу.

Позивачка в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити і стягнути з відповідача на її користь залишок суми боргу в розмірі 13 700 доларів США.

Представник відповідача адвокат Сененко К.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1109042 від 10.02.2025, в судовому засіданні 09.04.2025р. пояснила, що між сторонами була домовленість про виконання відповідачем ремонтно-будівельних робіт у квартирі позивачки. Для здійснення ремонтно-будівельних робіт відповідачем було отримано від позивачки суму коштів в розмірі 17 200 доларів США, про що складена відповідна розписка. Коли відповідач розпочав ремонтні роботи, то позивачка висунула вимогу про прискорення їх здійснення, але відповідач не мав змоги цього зробити, внаслідок чого між сторонами виникли непорозуміння. Отримані від позивачки кошти використовувались відповідачем для придбання будівельних матеріалів, а квитанції про їх придбання передавались позивачці. На теперішній час відповідач визнає наявність в нього зобов`язання з повернення позивачці суми коштів в розмірі 11 600 доларів США, але позивачка відмовляється від врегулювання спору в позасудовому порядку.

В судових дебатах 18.07.2025р. відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги та пояснив, що він вже зібрав суму, яку просить стягнути із нього позивачка, та готовий повернути позику та понести судові витрати.

Заслухавши пояснення позивачки, відповідача, а також пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно розписки від 09.12.2023 ОСОБА_2 (позичальник) отримав від ОСОБА_1 (позикодавець) грошові кошти в сумі 17 200 доларів США в якості безвідсоткової позики, які зобов`язувався повернути позикодавцю до 20.10.2024 /а.с. 80/.

Всупереч умов розписки відповідач не повернув суму позики в обумовлений час.

Оскільки відповідач в добровільному порядку дотепер не повернув позивачці позичених грошових коштів, то вона звернулась до суду з даним позовом.

Таким чином, між сторонами існує спір щодо виконання грошового зобов`язання, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК).

Відповідно до ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд у постанові від 07.07.2023 у справі №206/501/20 зазначив, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У статті 545 ЦК передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у ст. 545 ЦК. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 544/174/17).

У постанові Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 369/11450/19 вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За обставинами спірних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів судом встановлено, що відповідач отримав від позивачки суму коштів в розмірі 17 200 доларів США на умовах договору безвідсоткової позики і зобов`язувався повернути відповідну суму коштів у строк до 20.10.2024, про що склав відповідну письмову розписку. Всупереч умов розписки відповідач не повернув позивачці позичених коштів у строк до 20.10.2024, а відтак має невиконане грошове зобов`язання перед позивачкою.

Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК).

Відповідно до ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, враховуючи ту обставину, що в порушення умов договору позики ОСОБА_2 фактично отримані від позивачки кошти у добровільному порядку не повернув, чим порушив права останньої, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими.

Визначаючи суму заборгованості суд виходить з того, що всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували виконання відповідачем його боргових зобов`язань перед позивачкою на виконання умов договору позики. Натомість з огляду на принципи диспозитивності та змагальності, враховуючи що позивачка визнає ту обставину, що після відкриття провадження у справі відповідачем в добровільному порядку частково повернуто суму позичених коштів в розмірі 3 500 доларів США, то суд доходить висновку, що залишок заборгованості відповідача складає 13 700 доларів США.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також, враховуючи, що відповідач грошові кошти від позивача отримав та користувався ними, однак, свої зобов`язання за договором позики від 09.12.2023 належним чином та у визначені сторонами строки не виконав, порушивши умови договору, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачкою в розмірі, що еквівалентна 13 700 доларам США, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, внаслідок чого позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Стосовно судових витрат, то суд зауважує, що відповідні витрати складаються з витрат позивачки зі сплати судового збору в сумі 7 127,46 грн. та оплати правової допомоги.

В даному випадку ціна позову складала 17 200 доларів США, що визначено позивачкою як еквівалент 712 745,64 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 26.11.2024. Під час судового розгляду позивачка фактично відмовилась від частини позовних оскільки зменшила розмір своїх вимог до суми 13 700 доларів США, що обґрунтувала частковим задоволенням її вимог відповідачем після пред`явлення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Таким чином, керуючись принципом пропорційності цивільного судочинства, на підставі ч. 1 ст. 141, ч. 3 ст. 142 ЦПК України понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору слід компенсувати за рахунок відповідача в повному обсязі, а відтак з відповідача слід стягнути на користь позивачки в якості відшкодування витрат з оплати судового збору суму коштів в розмірі 7 127,46 грн.

Питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, понесених позивачкою, судом не розглядається, оскільки представником позивача на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України зроблено заяву про подання доказів на підтвердження розміру таких витрат після ухвалення рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) 13 700 дол. США.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 7127,46грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 25 липня 2025 року.

Головуючий: В.М. Скляренко