Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5496/25
Провадження № 2/711/2565/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючий суддя - Скляренко В.М.,

при секретарі Півень С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ», в особі представника Пархомчука С.В., який діє на підставі довіреності від 30.12.2024, звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором №197750 від 22.06.2021 в розмірі 9 960 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 22.06.2021 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачем був укладений кредитний договір №197750, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 2 000 грн. На підставі договору факторингу №01-17/02/2022 від 17.02.2022 право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». Відповідач всупереч умов кредитного договору не здійснював погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед наступником первісного кредитора, внаслідок чого розмір заборгованості відповідача складає 9 960 грн., з яких: 2 000 грн. заборгованість за сумою кредиту та 7 960 грн. заборгованість за процентами. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що незважаючи на укладення кредитного договору, станом на 29.06.2025 ним так і не були отримані кредитні кошти. Посилається на те, що позивачем не надано жодних підтверджень отримання ним коштів і не надано належного розрахунку розміру заборгованості. Також відповідач зазначає, що до матеріалів справи не долучено належних доказів щодо набуття позивачем права вимоги на підставі договору факторингу.

24.06.2025 судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

30.06.2025 відповідачем подано письмовий відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача проти позовних вимог. Додатково у відзиві викладені заперечення щодо вимог позивача про відшкодування витрат з оплати правничої допомоги, оскільки розмір таких витрат є необґрунтований та не підтверджений належними доказами.

07.07.2025 від представника відповідача надійшла відповідь на відзив. У такій заяві наведені аргументи щодо процедури укладання кредитного договору між відповідачем на первісним кредитором в електронній формі та акцентується увага на тому, що факт видачі кредитних коштів підтверджений відповідною довідкою, яка була додана до позовної заяви, оскільки відповідні кошти надавались шляхом здійснення електронного грошового переказу на банківську картку відповідача. Додатково до відповіді на відзив додано детальний розрахунок розміру кредитної заборгованості. Також у відповіді на відзив наведені додаткові аргументи щодо обґрунтованості розміру витрат позивача на правову допомогу в сумі 10 500 грн.

21.07.2025 від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій додатково заявлено вимогу про компенсацію позивачу за рахунок відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10 500 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився. Разом з тим у письмових заявах по суті справи представник позивача зазначав, що наполягає на позовних вимогах, просить їх задовольнити в повному обсязі, просить розглянути справу у відсутність представника позивача на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач в судове засідання не з`явився і про причини неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Натомість, враховуючи наявність в матеріалах справи відзиву та відсутності у суду відомостей про поважність причин неявки відповідача, то його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Судове засідання з розгляду справи було призначене на 22.07.2025, проте у зв`язку з неявкою всіх учасників справи судове засідання з розгляду справи не проводилось, а розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ч. 13 ст. 7, ч. 9 ст. 10, ст. 11, ч. 1 ст. 244, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, внаслідок чого на підставі ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення у його вступній частині зазначено не дату судового засідання, на яку було призначено судовий розгляд (22.07.2025), а дату складання повного тексту рішення (28.07.2025), що відповідає правовій позиції, сформованою Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно договору про надання фінансового кредиту №197750 від 22.06.2021 (далі Договір кредиту), укладеного в електронній формі між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 , останній отримав кредит в сумі 2 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, і зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 11-13/.

Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 19 днів, тобто до 10.07.2021 (п. 1.2. договору). За користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки фіксована (п. 1.3 договору). Кредит надається у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної картки, вказаної Клієнтом (п. 1.4 договору).

Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахунок грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом (п. 2.3. договору).

Товариство має право вимагати від Клієнта повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом в повному обсязі, а також виконання всіх інших зобов`язань за цим договором і додатками до нього (п. 3.1.1 договору).

22.06.2021 відповідачу на картковий рахунок за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 успішно перераховано 2 000 грн., що підтверджується відповідним листом ТОВ «ПрофітГід» із зазначенням всіх реквізитів платіжної операції (номер платіжної інструкції; номер транзакції; дата та час здійснення переказу; відомості про платника та отримувача) /а.с. 10/.

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «ЗАЙМЕР», станом на 16.02.2022 розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 9 960 грн., з яких 2 000 грн. тіло кредиту, а 7 960 грн. проценти за користування кредитом. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що нарахування процентів здійснено первісним кредитором за 199 днів користування кредитом (з 22.06.2021 по 06.01.2022) за ставкою 2% на день від суми кредиту.

17.02.2022 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» був укладений договір факторингу №01-17/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило, а ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права вимоги до боржників, в тому числі і право вимоги до відповідача за Договором про надання фінансового кредиту №197750 від 22.06.2021 /а.с. 14-21/. Згідно змісту витягу з реєстру боржників до такого договору, станом на 17.02.2022 розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 9 960 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту 2 000 грн. та заборгованість за нарахованими процентами 7 960 грн. /а.с. 18/. Передача відповідних прав до нового кредитора підтверджується квитанціями про сплату фактором ціни договору /а.с. 19-21/.

Оскільки дотепер часу відповідачем не виконане його грошове зобов`язання за Договором кредиту, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію.

Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).

За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачем було укладено Договір кредиту в електронній формі, в якому сторони погодили умови надання позивачем кредитних коштів відповідачу. На підставі такого договору відповідачем 22.06.2021 було отримано кредитні кошти в сумі 2 000 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом у строк до 10.07.2021, але в порушення умов договору не зробив цього.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами не заперечується факт укладання Договору та його умови. В той же час відповідач заперечив факт видачі йому кредитних коштів.

Надаючи оцінку обставинам щодо належного виконання кредитором свого обов`язку з надання кредитних коштів відповідачу на підставі Договору кредиту суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За матеріалами справи судом встановлено, що 22.06.2021 ТОВ «Клай Інвест», через надавача фінансових послуг ТОВ «ПрофітГід», здійснило платіж на банківську картку з реквізитами, що була зазначена відповідачем у Договорі кредиту, в сумі 2 000 грн. з позначенням призначення платежу «видача кредиту №197750», що підтверджується відповідною довідкою ТОВ «ПрофітГід» /а.с. 10/. Аналізуючи реквізити такого платежу (дата вчинення 22.06.2021; розмір переказу 2000 грн.; призначення переказу видача кредиту №197750; реквізити отримувача картка НОМЕР_1 ) суд доходить висновку, що такий переказ був вчинений саме на виконання обов`язку кредитора з видачі відповідачу кредитних коштів на підставі Договору кредиту.

В цьому контексті варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У поставі від 30.05.2024 у справі №229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів.

За обставинами даної справи суд бере до уваги, що відповідач у своєму відзиві заперечував факт отримання кредитних коштів. Натомість системний аналіз змісту доводів відповідача, викладених у його відзиві, свідчить, що такі доводи базуються лише на тлумаченні норм процесуального права щодо процесуальних обов`язків сторони позивача у такий спосіб, що саме позивач зобов`язаний доказувати абсолютно всі обставини спірних правовідносин, а відповідач займає виключно пасивну та заперечувальну позицію.

В той же час всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не спростовано факт надходження відповідних коштів на банківську картку відповідача, а також не надано доказів про існування обставин, які б свідчили що відповідні кошти надійшли не на підставі договору кредиту №197750 від 22.06.2021, а відтак доводи відповідача про невиконання ТОВ «ЗАЙМЕР» обов`язку з видачі кредитних коштів відповідачу є необґрунтованими.

Таким чином, в даному випадку сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку, що матеріалами справи підтверджується факт видачі відповідачу кредитних коштів на підставі Договору кредиту в сумі 2000 грн., що мало місце 22.06.2021.

Також за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами не заперечується та обставина, що відповідач не здійснював ніяких платежів на виконання своїх договірних зобов`язань перед позивачем. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором №197750, обумовлено дійсністю договору факторингу №01-17/02/2022 від 17.02.2022. Факт набуття позивачем права вимоги на підставі такого договору факторингу підтверджується наданими суду копіями такого договору, додаткової угоди від 12.10.2022 до такого договору факторингу, витягом з реєстру боржників та платіжними доручення ми про сплату фактором ціни договору, а відтак доводи відповідача про відсутність доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за відповідним договором є необґрунтованими.

Щодо розміру заборгованості.

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача тіло кредиту в розмірі 2 000грн. та проценти за користування кредитними коштами в розмірі 7 960 грн. Відповідач заперечував щодо обґрунтованості таких нарахувань, посилаючись на необґрунтованість відповідних нарахувань.

В цьому аспекті суд зауважує наступне.

Аналіз змісту умов Договору кредиту свідчить, що сторони погодили зміст наступних понять: «строк кредитування» строк дії договору, який складає 19 днів (п. 1.2); строк повернення кредиту останній день дії договору 10.07.2021.

Відповідно до п. 2.3 Договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно.

Здійснюючи тлумачення відповідних умов кредитування суд звертає увагу, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК).

Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

За змістом умов Договору кредиту слід виснувати, що сторони договору визначили, що поняття «строк кредиту» та «строк дії договору» фактично є тотожними і передбачають строк користування кредитом, в межах якого позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за визначеною відсотковою ставкою, як плату за користування чужими коштами. При цьому, в умовах Договору кредиту сторони передбачили наслідки порушення позичальником таких строків та зміст його відповідальності за прострочення виконання зобов`язань по договору (право позикодавця вимагати сплати пені), а також визначили можливість і порядок продовження відповідного строку. Будь-яких застережень щодо застосування процентної ставки, передбаченої п. 1.3 Договору поза межами строку його дії (строку позики) у такому договорі немає. Отже посилання позивача на наявність в нього права нараховувати відповідні проценти в межах строку фактичного користування позикою, а не в межах строку, який передбачений умовами договору (п. 1.2), є необґрунтованими.

Варто звернути увагу, що поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно), де зазначила:

«Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.»

Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів вчинення відповідачем дій з метою прологації строку дії Договору кредиту.

В той же час, тлумачення умов Договору з урахуванням засад розумності свідчить, що передбачена таким договором процентна ставка за понадстрокове користування позикою за своєю правовою природою визначає розмір процентів, які регулюються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки застосовується виключно до періоду користування кредитними коштами позичальником поза межами «строку користування кредитом», передбаченим договором.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Арифметичний аналіз наданого позивачем розрахунку розміру заборгованості відповідача по Договору свідчить, що розмір заборгованості по процентам обчислений за період користування кредитом тривалістю 199 днів та нарахований за денною ставкою 2% в загальному розмірі 7 960 грн. В той же час в межах строку дії Договору, який складає 19 днів, розмір процентів за користування кредитом складає 760 грн., що визначено у Додатку №1 до Договору кредиту. Таким чином, позовна вимога про стягнення процентів, що обчислені понад строк дії кредитного договору в розмірі 6 200 грн. (7 960 грн. 760 грн.), є процентами, що нараховані у зв`язку з простроченням відповідачем виконання його грошового зобов`язання, а відтак є процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 ЦК, тобто мірою відповідальності за прострочення відповідачем виконання його боргових зобов`язань, що нарахована за період прострочення тривалістю 180 днів, тобто з 11.07.2021 по 06.01.2022.

Разом з тим, пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1734, в редакції, яка діяла протягом періоду часу з 29.05.2020 до 23.12.2023, було передбачено, що «у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.»

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Таким чином, слід виснувати, що на підставі п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1734, в редакції, яка діяла протягом періоду часу з 29.05.2020 до 23.12.2023, споживачі на законодавчому рівні звільнені від відповідальності за прострочення виконання своїх зобов`язань за договорами про споживчий кредит в період часу з 01.03.2020 по 30.06.2023 і у разі допущення такого прострочення споживач звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Оскільки проценти, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК за своєю природою мають компенсаційний характер і є мірою відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, то на такі правовідносини розповсюджується дія п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1734.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів, нарахованих первісним кредитором поза межами строку дії Договору в розмірі 6 200 грн. не підлягають до задоволення.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом в межах строку кредитування, внаслідок чого за Договором кредиту станом на 10.07.2021 (останній день дії Договору) за ним обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 2 760 грн. (2000 грн. тіло кредиту; 760 грн. проценти за користування кредитом), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 2 760грн.

Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з витрат позивача з оплати судового збору в розмірі 2 422,20грн. /а.с. 1/ та оплати правової допомоги в розмірі 10 500 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 2 760грн., що складає близько 28% від ціни позову (2 760грн. / 9 960грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 678,27грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2422,40грн. / 100% * 28%).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 10 500грн, а відповідач заперечив щодо обґрунтованості таких вимог.

Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.

Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано копії наступних документів: договір про надання правової допомоги від 29.12.2023 з додатковою угодою №1 від 27.12.2024; довіреність від 30.12.2024; свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8096/10 від 18.07.2019 на ім`я Пархомчука С.В.; акт про отримання правової допомоги від 14.07.2025; рахунок №14.07.2025-30 від 14.07.2025 на оплату послуг адвоката в розмірі 10 500грн; платіжна інструкція №3 9477 від 14.07.2025 на суму 10 500 грн. /а.с.24-27/.

Розділом 3 договору визначена ціна договору та порядок розрахунку. Так, вартість правової допомоги адвоката (гонорар) обчислюється, виходячи із фактично затрачених годин роботи адвоката (погодинна оплата), та розраховується, виходячи з вартості години роботи адвоката, яка встановлюється сторонами у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень за одну годину фактично витраченого часу на надання правової допомоги.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій:

- зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» та ОСОБА_1 у рамках кредитного договору №197750 від 22.06.2021 1 година (2 000 грн.);

- складення та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), моніторинг аналіз судової практики 2,5 години (5 000 грн.);

- інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» щодо процесуального статусу судової справи 1,5 години (3 000грн);

- канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції 500 грн.

Всього витрачено 5 (п`ять) годин, що становить 10 000 грн. + 500 грн. (канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції).

Слід зауважити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Разом з тим, суд бере до уваги, що позовні вимоги ґрунтуються на праві грошової вимоги, що виникло з правочину, укладеного у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Представник позивача участі в судових засіданнях не брав, а розгляд справи здійснено судом оперативно в судовому засіданні без учасників справи.

При цьому предметом позову є заборгованість за споживчим кредитом розмір якого складав 2 000 грн., що є меншою за один прожитковий мінімум.

Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 10 500 грн. є необґрунтованою, оскільки не відповідає критеріям співмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та критерію реальності таких витрат.

Таким чином, беручи до уваги обсяг та зміст позовних вимог, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми понесених ним витрат в розмірі 5 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та зміст процесуальних дій, вчинених представником позивача.

Натомість оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то враховуючи принцип пропорційності, позивачу на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України за рахунок відповідача слід компенсувати 28% витрат на правову допомогу, що відповідає сумі коштів в розмірі 1400 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 267, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» (; місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 82, офіс 7) заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №197750 від 22.06.2021 в розмірі 2 760 грн. та 2 078,27 грн. в якості компенсації судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 4838,27 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий : В.М. Скляренко