Справа № 195/1795/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

16.07.2025 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого Скрипченка Д.М., за участю секретаря судового засідання Левкович Н.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Томаківського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Івахненко Олександр Олександрович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та присадибну земельну ділянку в порядку спадкування за законом та поділу спадкового майна, третя особа: Мирівська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету, зустрічний позов ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник, адвокат Звєрєва Вікторія Валеріївна, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Мирівська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач у справі, ОСОБА_1 через представника, адвоката Івахненка Олександра Олександровича звернулася до суду з позовом до відповідачів у справі, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Мирівська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету, відповідно до якого просить суд, в порядку поділу спадкового майна: визнати за нею, ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом першої черги після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності в порядку спадкування на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до даних технічного паспорта виготовленого КП «Нікопольське районне БТІ» ДОР» станом на 08.09.2023 року, загальна площа житлових приміщень якого становить 57,40 кв. м., житлова площа становить 20,50 кв. м. та визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право особистої приватної власності в порядку спадкування на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер :02:001:0587, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спадкового майна: стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію в розмірі 25 100,00 грн. за 1/3 частки вартості житлового будинку; стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію в розмірі 25 100,00 грн. за 1/3 частки вартості житлового будинку.

Представник позивача обґрунтовує позовні вимоги позивача тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син - ОСОБА_4 , що підтверджуються свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 . Ступінь родинного зв`язку спадкодавця та позивача підтверджується свідоцтвом про народження спадкодавця серії НОМЕР_5 .

Позивач прийняла в користування належне спадкодавцю майно: житловий будинок з будівлями та спорудам, належний йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 22 грудня 1999 року, зареєстрованого відповідно до положень ст.227 ЦК УРСР у Вищетарасівській сільській раді Томаківського району Дніпропетровської області в Погосподарській книзі та земельну ділянку, на якій розташований будинок, загальною площею 0,38 га, передану для присадибної ділянки 0,25 га та підсобного господарства 0,13 га, належну ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ДП Тм № 001342, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого М.Є. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено через відсутність належним чином оформленого документу, який би свідчив про належність її сину права власності на зазначений вище житловий будинок.

Для вирішення цього питання їй було запропоновано звернутись до суду, про що приватний нотаріус надав роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.10.2023 року № 221/02-14.

Звертаючись до приватного нотаріуса з приводу оформлення своїх спадкових прав, позивачем були надані всі необхідні документи, в тому числі, договір купівлі-продажу нерухомості від 22 грудня 1999 року, посвідченого Українською товарною біржею, реєстраційним номером 84270 від 22 грудня 1999 року, зареєстрований КП «Марганецьке МБТІ» в реєстрі речових прав за № 176 від 29 грудня 1999 року, про що свідчить відповідна відмітка на самому договорі.

На момент укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, її сином та продавцем були виконані всі істотні умови, передбачені цим договором. Відповідно до п.11 вказаного договору, він підлягав реєстрації у БТІ. На договорі мається реєстровий надпис Марганецького міжміського бюро технічної інвентаризації, згідно якого житловий будинок зареєстровано за її сином, про що зроблено запис у реєстровій книзі №1 за реєстровим № 176 від 29 грудня 1999 року. Крім того, в договорі зазначено, що на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», Договір зареєстровано в Томаківському філіалі ТБ «Українська» і він не підлягає нотаріальному посвідченню. Під час укладання зазначеного договору купівлі-продажу через товарну біржу, її син був впевнений в правильності та законності укладення такої угоди купівлі-продажу, оскільки, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», у редакції, що діяла на момент укладання Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Реєстрація Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації за її сином права власності на вказаний житловий будинок, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на грудень 1999 року, не суперечило чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за №1952-ІУ, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті, згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

На підставі вищенаведеного позивач змушена звернутися до суду із даною позовною зая вою.

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08.03.2024 року за клопотанням представника відповідача, ОСОБА_6 , адвоката Звєрєвої В. об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним (уточненим) позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа Мирівська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, та вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник, - адвокат Івахненко Олександр Олександрович, до ОСОБА_2 , Мирівської сільської ради Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету, про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та присадибну земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08.03.2024 року за клопотанням представника відповідача, ОСОБА_6 , адвоката Звєрєвої В.

Відповідно до зустрічного позову, представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_6 , адвокат Звєрєвої В., посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_4 .

Факт її родинних відносин із померлим ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 27.07.2022р.

У визначений законом строк ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 батьки її померлого чоловіка, звернулися до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Рудого М.С., із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

На звернення ОСОБА_2 до нотаріуса Рудого М.С., після спливу строку для прийняття спадщини з питання відповідного оформлення своїх спадкових прав, їй було усно повідомлено, проте, що правовстановлюючі документи на спадкове майно не відповідають вимогам законодавства і вирішення даного питання належить до компетенції суду, куди і рекомендовано звернутися.

На її повторне звернення до нотаріальної контори, приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Рудим М.С., 16.02.2024 року за вих.№72/02-14 надані письмові роз`яснення щодо причин неможливості оформити спадкові права, зокрема, зв`язку із невідповідністю нормам чинного законодавства правовстановлюючих документів на спадкові об`єкти.

До об`єктів Спадкового майна померлого ОСОБА_4 , належить житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_2 разом із чоловіком та своїми дітьми проживали з липня 2021 року по грудень 2022 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного головою старостату ОСОБА_7 та засвідченого депутатом Апросяненко О.О., сусідами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . З чоловіком вони жили у вищевказаному домоволодінні та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом з ними проживали її діти, до яких ОСОБА_4 відносився як до своїх рідних.

Після смерті чоловіка, у цілях безпеки, ОСОБА_2 разом з дітьми вкінці грудня 2022 року виїхала із села Вищетарасівка, оформилась як внутрішньо переміщена особа у селі Катьощине Нікопольського району.

Житловий будинок був оформлений на ім`я ОСОБА_4 згідно договору купівлі - продажу нерухомості від 22.12.1999 року, посвідченого Українською товарною біржею, за реєстраційним номером 84270 від 22.12.1999 р., зареєстрований КП «Марганецьке МБТІ» в реєстрі речових прав за № 176 від 29.12.1999 року.

Зазначений будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0.38 га (присадибна земельна ділянка площею 0.25га; для ведення підсобного господарства- 0,13га). яка належала бабусі померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ДП Тм № 001342 від 21.09.1994 р.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», у редакції, що діяла на момент укладання договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Тому, реєстрація КП «Марганецьке МБТІ» за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, на момент його реєстрації, не суперечила діючому законодавству, зокрема, Правилам державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб.

Як вказує в зустрічному позові представник, ОСОБА_2 є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , так як на момент його смерті проживала з ним за однією адресою:? ? АДРЕСА_1 , та разом з цим, у визначений законом строк вона подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Щодо даних висновків суб`єкта оцінної діяльності (по первісному позову) про ринкову вартість житлового будинку з господарськими будівлями та присадибної земельної ділянки, яка складає загальну суму 102 300 гри. (75 300 + 27 000) ОСОБА_2 , не заперечує.

Відповідно, ОСОБА_2 просить суд, уточнений зустрічний позов про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, - задовольнити, та, визнати за ОСОБА_2 , як спадкоємцем за законом першої черги, після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право спільної часткової власності в порядку спадкування на 1/3 частки житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами літ.«А», загальною площею 57.40 кв.м. житловою площею 20.50 кв.м., огорожа літ. «№1». та на 1/3 частки земельної ділянки площею 0.25га., кадастровий номер :02:001:0587, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

? ? ? ? ? ? Визнати за ОСОБА_1 , спадкоємцем за законом першої черги, після смерті сина ОСОБА_4 , який номер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право спільної часткової власності в порядку спадкування на 1/3 частки житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами літ.«А», загальною площею 57.40 кв.м. житловою площею 20.50 кв.м., огорожа літ. «№1», та на 1/3 частки земельної ділянки площею 0.25га., кадастровий номер :02:001:0587, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , спадкоємцем за законом першої черги, після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право спільної часткової власності в порядку спадкування на 1/3 частки житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами літ.«А», загальною площею 57.40 кв.м. житловою площею 20.50 кв.м., огорожа літ. «№1», та на 1/3 частки земельної ділянки площею 0.25га., кадастровий номер :02:001:0587, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із матеріалів спадкової справи стосовно ОСОБА_4 , яка надана до суду приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого Михайла Євгенійовича, крім відповідача по справі ОСОБА_2 , яка доводиться дружиною спадкодавця, іншим спадкоємцем, який прийняв спадщину, є ОСОБА_3 , який доводиться батьком спадкодавцю.

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08.03.2024 року за клопотанням представника позивача, адвоката Івахненка О. залучено до участі у справі у якості співвідповідача гр.-на ОСОБА_3 , який подав до суду письмове клопотання про те, що зазначені в позовній заяві ОСОБА_1 обставини підтверджує повністю, тобто, позов визнає в повному обсязі та проти задоволення не заперечує.

Ухвалою суду від 18 квітня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача за первісним позовом, адвокат Івахненко О.О. подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач у справі, ОСОБА_2 , та її представник, адвокат Звєрєва Вікторія у судове засідання не з`явилися, також подали до суду заяви, кожен окремо, про розгляд справи за їхньої відсутності, при цьому зазначили, що проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечують. Позовні вимоги за уточненим зустрічним позовом підтримують в повному обсязі.

Представник третьої особи - Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи їхньої без участі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а у зустрічному позові ОСОБА_2 слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_4 , що підтверджуються свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 . Ступінь родинного зв`язку спадкодавця та позивача підтверджується свідоцтвом про народження спадкодавця серії НОМЕР_5 .

Позивач прийняла в користування належне спадкодавцю майно: житловий будинок з будівлями та спорудам, належний йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 22 грудня 1999 року, зареєстрованого відповідно до положень ст.227 ЦК УРСР у Вищетарасівській сільській раді Томаківського району Дніпропетровської області в Погосподарській книзі та земельну ділянку, на якій розташований будинок, загальною площею 0,38 га, передану для присадибної ділянки 0,25 га та підсобного господарства 0,13 га, належну ОСОБА_5 підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ДП Тм № 001342, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини підтверджуються: свідоцтвом про смерть НОМЕР_7 ОСОБА_5 ; заповітом від 04 листопада 1996 року, зареєстрований в реєстрі за № 55; свідоцтвом про народження ОСОБА_11 серії НОМЕР_8 ; свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_11 серії НОМЕР_9 де вона змінила своє дошлюбне прізвище з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 »; витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-023 від 15.09.2023, кадастровий номер :02:001:0587, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2500 гектарів, власник ОСОБА_5 .

Позивач звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого М.Є. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина.

Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено через відсутність належним чином оформленого документу, який би свідчив про належність її сину права власності на зазначений вище житловий будинок. Для вирішення цього питання їй було запропоновано звернутись до суду, про що приватний нотаріус надав роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.10.2023 року № 221/02-14.

Звертаючись до приватного нотаріуса з приводу оформлення своїх спадкових прав позивачем були надані всі необхідні документи, в тому числі, договір купівлі-продажу нерухомості від 22 грудня 1999 року, посвідченого Українською товарною біржею, реєстраційним номером 84270 від 22 грудня 1999 року, зареєстрований КП «Марганецьке МБТІ» в реєстрі речових прав за № 176 від 29 грудня 1999 року, про що свідчить відповідна відмітка на самому договорі. На момент укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, її сином та продавцем були виконані всі істотні умови, передбачені цим договором. Відповідно до п.11 вказаного договору, він підлягав реєстрації у БТІ. На договорі мається реєстровий надпис Марганецького міжміського бюро технічної інвентаризації, згідно якого житловий будинок зареєстровано за її сином, про що зроблено запис у реєстровій книзі № 1за реєстровим № 176 від 29 грудня 1999 року. Крім того, в договорі зазначено, що, на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», Договір зареєстровано в Томаківському філіалі ТБ «Українська» і він не підлягає нотаріальному посвідченню. Під час укладання зазначеного договору купівлі-продажу через товарну біржу, її син був впевнений в правильності та законності укладення такої угоди купівлі-продажу, оскільки, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», у редакції, що діяла на момент укладання Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Реєстрація Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації за її сином права власності на вказаний житловий будинок, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на грудень 1999 року, не суперечило чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за №1952-ІУ, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті, згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи наданою з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області стосовно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , земельна ділянка, на якій розташований будинок, загальною площею 0,38 га, передану для присадибної ділянки 0,25 га та підсобного господарства 0,13 га, належать ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ДП Тм № 001342, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яка доводиться матір`ю позивачу. ОСОБА_5 залишила заповіт від 04 листопада 1996 року, зареєстрований в реєстрі за № 55, складений на ім`я позивача, яким усе своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося, усе те, що буде належати їй на день смерті, заповідала дочці ОСОБА_1 .

Відповідно позивач по справі, ОСОБА_1 , є єдиним спадкоємцем зазначеної земельної ділянки, на якій розташований будинок, переданої для присадибної ділянки площею 0,25 га.

Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано.

Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно до ч.2 ст.1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч.1,5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Гарантії здійснення прав володіння, користування та розпорядження майном, їх захист також регламентовано ст.41 Конституції України, відповідно до якої громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватись об`єктами права державної та комунальної власності, відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 11.02.2015 року по справі № 6-2цс15, аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Тому, виходячи із наведеного, позивач не має можливості реалізувати своє спадкове право за заповітом, після смерті матері ОСОБА_5 , і окремо оформити в нотаріальному порядку право власності на присадибну земельну ділянку.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах також дійшов Верховний Суд у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Із технічного паспорту на будинок виготовленого КП «Томаківське БТІ» ДОР» від 08.09.2023 року та наданої інформаційної довідки від 27.09.2023 року за вих. №227, вбачається, що ОСОБА_4 фактично являвся власником житлового будинку «А» загальною площею 57,40 кв. м., житловою площею 20,50 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до користування.

Володіння спадкодавцем, а потім і позивачем зазначеним житловим будинком та присадибною земельною ділянкою не суперечило та не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб.

Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності, дійсна ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями станом на 02.11.2023 року складає 75 300,00 гривень, земельної ділянки 27 000,00 гривень.

Відповідно право позивача та відповідачів у спадковому житловому будинку складають по 1/3 частці за кожним і не можуть бути виділені в натурі.

Тобто, житловий будинок, із урахуванням його загальної та житлової площ, неможливо поділити в частинах на всіх спадкоємців.

Починаючи з часу загибелі спадкодавця, відповідачі перестали проживати в житловому будинку та брати участь в його утриманні. Фактичним користувачем та утримувачем житлового будинку позивач залишається одна. Утримує будинок в належному стані, робить всі необхідні поточні ремонтні та будівельні роботи, сплачує всі належні комунальні платежі за надання електроенергії, газу, води.

Зазначені обставини підтверджуються: довідкою за вих. №61 від 23.11.2024 року, виданою виконавчим комітетом Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області; Актом обстеження матеріально побутових умов сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

Враховуючи те, що у позивача виникли проблеми із організаціями, які надають комунальні послуги по постачанні електроенергії, газу та води щодо укладення договорів про постачання, так як державна реєстрація права власності на будинок здійснена за спадкодавцем, позивач не може укласти відповідні договори, а відповідачі самоухилилися від користування та утримання будинку, тому можливо поділ житлового будинку та присадибної земельної ділянки провести шляхом визнання за позивачем права власності, та покладення на неї обов`язку щодо сплати відповідачам вартості по 1/3 частки житлового будинку, що складає по 25 100,00 гривень, кожному.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного часткового майна співвласників вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між співвласниками, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основ оположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Суд зазначає, що суду не надано належних доказів у обґрунтування зустрічного позову, законних підстав для його задоволення суд не вбачає.

Підсумовуючи вищенаведене, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 та вимоги і доводи позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 , оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства, суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 слід залишити без задоволення за необґрунтованістю вимог.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представник позивача просить суд не стягувати з відповідачів на користь позивача судовий збір, тому суд вважає можливим звільнити відповідача від відшкодування таких витрат.

Оскільки позов ОСОБА_2 залишено без задоволення, тому відповідно до вимог ст.141ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3,4,9,83,229,235, ч.2 ст.247,258,259, 263,264,268,274-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Івахненко Олександр Олександрович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та присадибну земельну ділянку в порядку спадкування за законом та поділу спадкового майна, третя особа: Мирівська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області в особі виконавчого комітету, - задовольнити.

В порядку поділу спадкового майна: визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом першої черги після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності в порядку спадкування на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до даних технічного паспорта виготовленого КП «Нікопольське районне БТІ» ДОР» станом на 08.09.2023 року, загальна площа житлових приміщень якого становить 57,40 кв. м., житлова площа становить 20,50 кв. м. та визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право особистої приватної власності в порядку спадкування на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер :02:001:0587, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спадкового майна: стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію в розмірі 25 100,00 грн. за 1/3 частки вартості житлового будинку; стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію в розмірі 25 100,00 грн. за 1/3 частки вартості житлового будинку.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом третя особа: Мирівська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області в особі виконавчого комітету, - залишити без задоволення.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір, залишити в дохід держави, звільнивши від відшкодування таких витрат відповідачів у справі.

Повний текст рішення виготовлено 25.07.2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Суддя: Д.М.Скрипченко