КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/6404/22-ц

03 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Кирилюк Г.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Горевої Катерини Сергіївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року та представника позивача ОСОБА_2 адвоката Якименка Миколи Миколайовича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, ухвалені під головуванням суддіКозлова Р.Ю.,у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

У червні 2022року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 02 серпня 1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2019 року у справі №757/22624/19-ц, розірвано.

Від шлюбу сторони мають трьох дітей і позивачем сплачувалися аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17.02.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ №752/2947/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 12 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Посилаючись на те, що син ОСОБА_5 з 18.02.2020 року проживає разом з ним та знаходиться на повному його утриманні, позивач ОСОБА_2 просив суд припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно з судовим наказом Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2020 року за №752/2947/20.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментівзадоволено.

Припинено стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються на підставі наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2020 у справі 752/2947/20, починаючи із 14 червня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992,40 грн. судового збору.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції від 12 березня 2025 року, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Горева Катерина Сергіївна подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення у частині визначення дати припинення аліментних зобов`язань є незаконним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість припинення стягнення аліментів з дати подання позову, оскільки, згідно з усталеною судовою практикою та чинним законодавством, а саме: п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», встановлено, що стягнення та виплата аліментів у новому розмірі, а також припинення їх стягнення здійснюється виключно з дня набрання законної сили відповідного рішення суду.

Таким чином, сторона відповідачки вважає, що суд першої інстанції безпідставно припинив стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання сина ОСОБА_6 з дати, яка передує даті набрання рішенням суду законної сили, що є істотним порушенням норм матеріального права та стало підставою для подання цієї апеляційної скарги.

У поданій апеляційній скарзі сторона відповідачки зазначає орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які понесла та очікує понести відповідачка, що складається із судового збору - 1488,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 10 000 грн.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції від 14 травня 2025 року, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Якименко Микола Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року і направити заяву про ухвалення додаткового рішення для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема, статей 2, 126, 127, 141, 246, 270, 272 ЦПК України та без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 542/937/23 (провадження №61-2239св25).

Апеляційна скарга мотивована тим, щорішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року було доставлене до кабінету Електронного Суду 03.04.2025 року о 18:13 годині та вважається врученим 04 квітня 2025 року.

Саме з цього моменту ОСОБА_2 та його адвокат Якименко М.М. стали обізнаними про ухвалення судового рішення на користь ОСОБА_2 .

В результаті такої обізнаності ОСОБА_2 та його адвокат Якименко М.М. склали та підписали акт прийому наданої правової (правничої) допомоги від 08.04.2025 року разом із додатком до акта від 08.04.2025року, де міститься детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, їх обсяг та вартість.

Наведене свідчить про те що, вчинити такі дії у більш ранній строк було об`єктивно неможливо, оскільки учасникам справи не був відомий результат розгляду справи.

08 квітня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Якименко М.М. сформував та подав через Електронний Суд заяву про надання доказів витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення

Заява адвоката Якименка М.М. містить посилання на поважні причини у зв`язку з якими вона була подана лише 08 квітня 2025 року.

За наведених обставин справи та за наявності доказів поважності подання заяви лише 08 квітня 2025 року, наведених у заяві, висновок суду першої інстанції про те, що «представник позивача не клопоче перед судом про поновлення пропущеного строку на подання відповідних доказів», на переконання сторони позивача, є проявом надмірного формалізму, що перешкоджає доступу до правосуддя.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 березня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Якименко Микола Миколайович просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року - без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та сталу практику Верховного Суду щодо визначення дати, з якої має бути припинене стягнення аліментів.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду припинення стягнення аліментів відбувається з дати звернення до суду.

Посилання сторони відповідача на постанову Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»вважає безпідставним, оскільки жодних висновків щодо моменту припинення стягнення аліментів вказана постанова не містить.

З метою виконання вимог пункту 9 частини третьої статті 175 Цивільного процесуального кодексу України позивач ОСОБА_2 повідомляє, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 28 000 грн - витрати на професійну правничу допомогу. Докази на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (договори, рахунки, детальний опис тощо), будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Водночас, сторона позивача заперечує проти заявленого відповідачкою ОСОБА_1 розміру витрати на професійну правничу допомогу, вважає його завищеним, несправедливим та неспівмірним обсягу наданої правової допомоги.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Пилюченко Інна Георгіївна повністю підтримала доводи апеляційної скарги відповідачки на рішення суду та просила скаргу задовольнити, проти доводів апеляційної скарги сторони позивача на ухвалу суду від 14 травня 2025 року заперечувала. Просила вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Якименко Микола Миколайович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги сторони відповідачки на рішення суду першої інстанції заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Апеляційцну скаргу на ухвалу суду від 14 травня 2025 року просив задовольнити, ухвалу скасувати та направити заяву для продовження розгляду до суду першої інстанції .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 серпня 1997 року Центральним відділом державної РАЦС Головного управління юстиції у Кіровоградській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №19.

Від цього шлюбу сторони мають дітей, зокрема, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2019 року у справі №757/22624/19-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

17.02.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ №752/2947/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 12 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає, що їх з відповідачкою неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 18.02.2020 року фактично не проживає разом із матір`ю та не перебуває на її утриманні.

Натомість, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 18.02.2020 року проживає разом з батькомОСОБА_2 ) переважно за адресою: АДРЕСА_1 , а також інколи за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, з вказаної дати - з 18.02.2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться на повному утриманні батька.

Крім того, мати ОСОБА_1 згідно судового наказу №752/4005/20, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 27.02.2020року, сплачує на користь батька ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходів).

Судом також встановлено, що 29.12.2020 року Обухівською районною державною адміністрацією (орган опіки та піклування) надано висновок № 60/07-15/3004про розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком.

06.01.2021 року Обухівськоюрайонною державною адміністрацією (орган опіки та піклування) надано висновокпро зняття з реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_10 а у зв`язку з реєстрацією місця проживання дитини за іншою адресою, яким визначено місце проживання дитини з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди матері ОСОБА_1 .

08.02.2022 року Козинськоюселищною радою Обухівського району Київської області видано акт про встановлення місця проживання ОСОБА_10 з грудня 2020 року з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

11.02.2022 року Козинськоюселищною радою Обухівського району Київської області видано довідку №24-01 про проживання ОСОБА_10 з 08.02.2022 року з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №757/33742/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю та відібрання дитини від батька та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, якими позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю було залишено без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком.

Судами у вказаній справі встановлено, що дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживає разом з батьком з 18 лютого 2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів, суд першої інстанції вказав на те, що дитина не проживає із матір`ю та не знаходяться на її утриманні, припинення стягнення аліментів на користь відповідачки буде відповідати нормам чинного законодавства та сприяти забезпеченню інтересів дитини.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року відповідає.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (див. постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц).

Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Існування судового наказу Голосіївського районного суду м. Києва, виданого 17.02.2020 року у справі №752/2947/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №757/33742/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю та відібрання дитини від батька та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, якими позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю було залишено без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком.

Судами у вказаній справі встановлено, що дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживає разом з батьком з 18 лютого 2020 року.

ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції жодного доказу на підтвердження факту проживання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.

Отже, 18 лютого 2020 року змінилися обставини, які були підставою для стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки з цього часу син сторін проживає разом з батьком та перебуває на його повному утриманні.

Враховуючи правову природу аліментів (які є власністю дитини), їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суд повинен оцінити при вирішенні такого спору наявність підстав для подальшого стягнення аліментів з особи, з яким, за встановленими обставинами справи, проживає дитина.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для припинення стягнення аліментів із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються на підставі наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2020 у справі 752/2947/20, починаючи із 14 червня 2022 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно припинив стягнення аліментів з дати, яка передує даті набрання рішенням суду законної сили, що є істотним порушенням норм матеріального права, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22), від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21 (провадження № 61-1949св23).

Судом першої інстанціївстановлено, що судовим наказом Голосіївського районного суду м. Києва, виданим 17.02.2020 року у справі №752/2947/20 стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 12 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент пред`явлення первісного позову до суду - 14 червня 2022 року, перебуває на повному утриманні свого батька - ОСОБА_2 та проживає разом з ним, саме він опікується дитиною, ним забезпечені гідні умови проживання, батько дитини з 18 лютого 2020 року самостійно несе витрати на утримання, виховання та розвиток дитини, оскільки дитина мешкає з ним. В той же час, мати дитини отримувала аліменти на утримання сина і користувалася ними на власний розсуд, фактично не витрачаючи їх на утримання дитини. Доказів зворотного суду не надала.

Враховуючи встановлені обставини щодо зміни місця проживання неповнолітнього сина сторін, що означає зміну сімейного стану особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, та враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів підлягають задоволенню з часу звернення його до суду, тобто, з 14 червня 2022 року, оскільки на цей час дитина проживала з ним та він ніс витрати на її утримання.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Горевою Катериною Сергіївною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Горевої Катерини Сергіївни.

Також, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів - залишено без розгляду.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції вказав на те, що положення частини 8 статті 141 ЦПК України мають імперативний характер та зобов`язують суд залишити без розгляду заяву про розподіл судових витрат по справі, подану після визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України граничного строку для її подання. Зазначене є підставою для залишення заяви про стягнення судових витрат без розгляду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Вважає, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року постановлена з дотримання вимог процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За правилами частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 12 березня 2025 року судом першої інстанції ухвалено рішення у даній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів. З описової частини рішення вбачається, що представник позивача був присутній в судовому засіданні.

З урахуванням вказних обставин, строк на подання доказів, які підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, сплинув 18 березня 2025 року.

09 квітня 2025 року судом зареєстровано заяву представника позивача адвоката Якименка М.М., яка подана через систему «Електронний суд» (дата в системі 08 квітня 2025 року), про стягнення понесених судових витрат. В цій заяві представник позивача просить суд ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 91 070 грн. та подає до неї докази понесення таких витрат.

Отже, представником позивача докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона позивача сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подано поза межами строків, визначених ч.8 ст.141 ЦПК України. Клопотання про поновлення вказаного строку подана заява не містить.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висноками суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення заяви представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів, без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року було доставлене до кабінету Електронного Суду 03.04.2025 року о 18:13 годині та вважається врученим стороні позивача 04 квітня 2025 року, і саме з цього моменту ОСОБА_2 та його адвокат Якименко М.М. стали обізнаними про ухвалення судового рішення на користь ОСОБА_2 , колегія суддів відхиляє, оскільки з описової частин рішення вбачаться, що представник позивача був присутній в судовому засіданні 12.03.2025 року, коли судом було ухвалено рішення по суті спору.

Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вказаної статті мають імперативний характер та зобов`язують суд залишити без розгляду заяву про розподіл судових витрат по справі, подану після визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України граничного строку для її подання, тобто після закінчення судових дебатів та після ухвалення рішення по справі.

Так, Верховний Суд у постанові від 27.04.2022 року у справі № 295/14777/20 прийшов до висновку, що апеляційний суд зробив правильний висновок про залишення заяви без розгляду, але помилився щодо мотивів такого залишення, оскільки послався на пропуск ним п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України для подання таких доказів. Правильним у такому разі є мотив про те, що заявник не дотримався процедури, визначеної частиною восьмою статті 141 ЦПК України, оскільки докази розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таких заяв та доказів до закінчення судових дебатів стороною позивача подано не було.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15-ц вказала, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляціної скарги про те, що за наявності доказів поважності причин подання заяви про відшкодування судових витрат лише 08 квітня 2025 року, наведених у заяві, висновок суду першої інстанції про те, що «представник позивача не клопоче перед судом про поновлення пропущеного строку на подання відповідних доказів», на переконання сторони позивача, є проявом надмірного формалізму, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі. Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (в суді апеляційної інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником

витрат на професійну правничу допомогу (див. постанову Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18).

Так, розгляд даної справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, представник позивача та відповідача безпосередньо брали участь судових засіданнях, заявляли клопотання та подавали докази, що стосувалися суті спору. Протягом розгляду справи позивачем та його представником не було надано суду першої інстанції попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона позивача понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Також, з матеріалів справи вбачається, що стороною позивача ні в позовній заяві, ні в жодному судовому засіданні не робилася заява про відшкодування витрат на правову допомогу та необхідність подання доказів на підтвердження таких витрат. Таким чином, представником позивача не було заявлено про намір подати відповідні докази, які підтверджують витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу в суді та оплату послуг за професійну правничу допомогу, та не подано відповідної заяви до закінчення судового розгляду у справі, як це передбачено ч. 8 ст.141 ЦПК України та ст. 246 ЦПК України.

Відсутністьв матеріалах справи заяви представника позивача про стягненнясудових витрат та наміру подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу,понесених позивачем в суді першої інстанції, поданої до закінчення розгляду справи, що свідчить про порушення стороною позивача порядку подання відповідних доказів та про обгрунтованість висновку суду першої інстанції про залишення заяви предствника позивача без розгляду .

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 адвоката Якименка Миколи Миколайовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Горевої Катерини Сергіївни та представника позивача ОСОБА_2 адвоката Якименка Миколи Миколайовича залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року та ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року залишено без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 133, 141, 270, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Горевої Катерини Сергіївни та представника позивача ОСОБА_2 адвоката Якименка Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року та ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: