532/843/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2025 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі

головуючого судді - Макарчука С.М.,

з участю

представника відповідача - адвоката Яременка О.Є.,

секретаря судового засідання - Демидюк О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 532/843/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 , у якій позивач просить прийняти позовну заяву до розгляду та здійснити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 20649-12/2023 в розмірі 48000 грн., та судових витрат, які складаються із судового збору, в розмірі 3028,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що 12.12.2023 між ТОВ "Аванс Кредит" та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 20649-12/2023, відповідно до якого відповідачка отримала грошові кошти, однак належним чином свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим має заборгованість за вказаним договором у розмірі 12000 грн боргу за основною сумою боргу і 36000 грн боргу за відсотками.

29.04.2024 між ТОВ "Аванс Кредит" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" укладений договір факторингу № 29042024, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги, у тому числі за зазначеним кредитним договором у вказаному розмірі.

Ухвалою від 24 квітня 2025 року позов прийнятий до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, призначено у справі судове засідання на 08.05.2025.

Судове засідання 08 травня 2025 року відкладене на 24.06.2025 за клопотанням відповідачки для надання можливості звернутися за професійною правничою допомогою. Представник позивача в судове засідання не з`являвся, будь-яких заяв не подавав.

Судове засідання 24 червня 2025 року відкладене на 21.07.2025 у зв`язку з перебуванням відповідачки на лікарняному, що було підтверджено у належний спосіб. Представник позивача в судове засідання не з`являвся, будь-яких заяв не подавав.

У судове засідання 21 липня 2025 року представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи що відповідачка кредитні кошти не отримувала.

Суд, заслухавши представника відповідача, перевіривши доводи позовної заяви та наявні у справі докази, робить такі висновки.

Судом встановлено, що 12 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аванс Кредит" та ОСОБА_1 укладений договір про надання фінансового кредиту № 20649-12/2023.

Відповідно до п.1.1 та п.1.2 зазначеного договору ТОВ "Аванс Кредит" надає ОСОБА_1 кредит у розмірі 12000 грн строком на 120 днів, дата надання кредиту 12.12.2023, дата погашення кредиту 09.04.2024.

Згідно з п.1.4.1 договору процентна ставка становить 2,50% на день у межах строку кредитування.

Згідно з п.1.6 договру кредит надається в безготівковій формі з використанням реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту, та вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 20649-12/2023 від 12.12.2023 за період з 29.04.2024 по 28.02.2025, який наданий позивачем, заборгованість відповідача становить 48000 грн, з яких 12000 грн боргу за основною сумою боргу і 36000 грн боргу за відсотками.

Будь-які розрахунки за період з 12.12.2023 по 09.04.2024 (строк кредитування відповідно до умов кредитного договору) та за період з 10.04.2024 по 29.04.2024 суду не надано.

Матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження виконання первісним кредитором зобов`язань з надання кредиту позичальнику та перерахування суми кредиту на рахунок вказаний в п. 1.6 кредитного договору № 20649-12/2023. Видача кредиту шляхом перерахування його на рахунок позичальника повинна бути підтверджена первинним документом (платіжна інструкція, платіжна інструкція або інший документ оформлений відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» який би підтвердив факт здійснення господарської операції).

Враховуючи, що згідно умов договору, проценти нараховується за кожен день користування кредитом, то для перевірки правильності розрахунку заборгованості, що є обов`язком суду, про що зроблено правовий висновок в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (п.88), необхідно встановити дату видачі кредиту та суму в якій його було надано та встановити строк користування кредитом. До предмету доказування в даних правовідносинах входять обставини щодо дати видачі кредиту та суми в якій його було видано та періоду користування кредитом.

Враховуючи, що позивач не надав до суду первинних документів які б підтвердили факт видачі кредиту, суму виданого кредиту та дату видачі кредиту то суд позбавлений можливості встановити дані факти, а відтак позивач не довів належними та допустимими доказами наявність заборгованості та її розмір за кредитним договором.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Суду позивачем надано фрагменти договору факторингу №29042024 укладеного 29.04.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ», як клієнтом з однієї сторони та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», як фактором, з іншої сторони (далі - Договір факторингу) та в якості підтвердження переходу прав вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» представник позивача надає витяг від 29.04.2024 з реєстру боржників до Договору факторингу №29042024 (далі витяг).

Зі змісту даного доказу вбачається що він об`єднаний змістом на 1-4 сторінках і не об`єднаний змістом з останньою сторінкою. Четверта сторінка закінчується п.3.10 третього розділу а остання починається п.9.6 та закінчується 10 розділом. У вказаному письмовому доказі не вистачає декілька розділів з 4 по 9, відтак доказ не подано до суду в оригіналі чи в належному чині засвідченій копії та не оформлено як витяг. А відтак суд не може брати до уваги даний доказ при вирішенні даної справи.

Суд не приймає до уваги в якості належного та достовірного доказу витяг, так як він поданий до суду з порушенням ч.2 ст. 95 ЦПК України, а саме витяг сформований лише представником позивача та не має підписів представників сторін договору фактора і клієнта.

Крім цього, витяг з Реєстру боржників, де зазначені дані про відповідача як Божника за кредитним договором, не можуть бути доказом на підтвердження передачі Первісним кредитором права грошової вимоги до боржників до Позивача, після чого останній стає новим кредитором по відношенню до Боржників стосовно переданого права вимоги, оскільки зазначений документ не підписаний сторонами договору факторингу.

Відтак суд вважає що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» за кредитним договором №20649-12/2023.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16.

Суд не приймає до уваги в якості належного та достовірного доказу даний доказ (Договір факторингу) так як він поданий до суду з порушенням ч.2 ст. 95 ЦПК України, відповідно до положень якої, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

В якості підтвердження переходу прав вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» представник позивача надає витяг з реєстру боржників до Договору факторингу.

Суд не приймає до уваги в якості належного та достовірного доказу витяг, так як він поданий до суду з порушенням ч.2 ст. 95 ЦПК України, а саме витяг сформований лише представником позивача та не має підписів представників сторін договору фактора і клієнта.

Відтак суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» за кредитним договором кредитним договором №20649-12/2023.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, вислухавши пояснення представника відповідача, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між фінансовою установою та ОСОБА_1 було підписано шляхом накладення електронного цифрового підпису позичальника шляхом введення одноразового ідентифікатора.

Отже, між сторонами було укладено кредитний договір, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Факт укладення договорів не заперечувався представником відповідачки.

Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку оспорювався чи визнавався недійсними.

Відтак суд вважає доведеним факти укладення договору за якими заявлено вимогу про стягнення заборгованості.

Але позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту видачі кредиту. Суду не надано докази коли та в якій сумі були видані кредити та позика.

При надані оцінці доказів та при встановлені їх достатності суд керувався правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №200/564/7/18 від 16 вересня 2020 року де встановлено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Матеріали справи не містять документів які б були оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та підтверджували факт видачі кредиту чи позики.

Суд приходить до висновку, що він позбавлений можливості перевірити розрахунки заборгованості позивача та навести власні, виходячи з того, що відсутні вихідні дані а саме дата і сума видачі кредиту.

Також суд приходить до висновку що позивач не надав належних та достатніх доказів в підтвердження відступлення на його користь права вимоги. Договір факторингу з відповідними додатками не наданий до суду в належним чином оформленому вигляді.

Суд при оцінці доказів врахував правовий висновок Верховного Суду викладену у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

За змістом статей 526, 530ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно із ч. 1 ст.1049цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст.1050ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст.11ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.512ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

За змістом ст.514ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст.78ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому ч. 1 ст.13ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд не може вчиняти активних дій, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеній, зокрема, у п. 4 ч. 5ст. 12 ЦПК(див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 465/4873/20, провадження № 61-6627св23).

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1ст. 95 ЦПК України).

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України).

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд бере до уваги правові висновки, наведені, зокрема, в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168 св 21) за змістом яких: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» . Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі» .

Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18 та від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц дійшов наступних висновків: «Доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» .

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.10. 2022 у справі № 333/5483/20 (провадження № 61-19321св21):

«Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» . Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Також, суд враховує правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 23.03.2023 у справі №910/3105/21: «194. Розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу» .

Суд не приймає розрахунки заборгованості за кредитними договорами як докази видачі кредиту.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 194/329/15-ц (провадження № 61-3753св22) вказано, що: «Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти» .

З доказів, наданих позивачем, у суду немає можливості встановити наявність чи відсутність заборгованості у відповідача, а також встановити розмір заборгованості відповідача перед позивачем.

При цьому, суд наголошує, що обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, є складовою змісту позову (фактично його обґрунтуванням, ілюстрацією арифметичних дій за результатами яких склалась сума, заявлена позивачем до стягнення), та не є доказом у справі (п. 3 ч. 3ст. 175 ЦПК України).

Не є доказом на підтвердження заборгованості також і витяг з реєстру боржників до договору факторингу, оскільки не підтверджує здійснення фінансових операцій та не є первинним документом, що підтверджують розмір заборгованості.

Наданий Витяг з реєстру боржників, складений ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», не містять підписів генеральних директорів сторін відповідно, та є одностороннім та не містить будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості, яку відступав первісний кредитор, в тому числі і за кредитними договором №20649-12/2023.

Тобто витяг з реєстру боржників до договору факторингу не підписаний та не завірений печатками сторін. Фактично додані витяги є документом, що надрукований позивачем та підписані його представником, що не є ідентичним копії оригінального документа.

Зазначені витяги не підписані фактором, тому суд не може розцінювати такі витяги як належний та достовірний доказ того, що саме у такому вигляді був укладений та погоджені відповідні реєстри боржників до договорів відступлення прав вимоги.

Отже, позивачем не доведено правомірність заявлених вимог й не доведено факт набуття права грошової вимоги до відповідача.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої палати Верховного Суду від 11.10.2023 № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

При цьому, суд вважає, що з огляду на приписи ЦПК України, концепцію негативного доказу та специфіку спорів про стягнення кредитних коштів, надання виписки з особового рахунку боржника у відповідній категорії спорів є обов`язком саме позивача у справі.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19.

Відтак, суд приходить висновку, що належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо отримання відповідачем кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру, матеріали справи не містять, а відтак в задоволені позову необхідно відмовити повністю.

Щодо розподілу судових витрат, Суд зазначає наступне.

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача.

На підставі ст. ст. 526,530,549,610,611,625,1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 12,81,130,131,141,229,247,263,268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Суддя