ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року

м. Київ

справа № 373/702/20

провадження № 61-2836св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи (за первісним позовом):

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Бориспільська районна державна адміністрації Київської області, ОСОБА_2 ,

треті особи:Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Груп»,

учасники справи (за зустрічним позовом):

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: Бориспільська районна державна адміністрації Київської області, ОСОБА_1 ,

треті особи:Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Груп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Гичко Олени Анатоліївни на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року, додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2024 року у складі судді Реви О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , треті особи: Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Груп» (далі - ТОВ «Агротрейд Груп»), про визнання незаконним рішення органу державної влади, визнання недійсним державного акта на землю та свідоцтва про право на спадщину.

2. Позовну заяву мотивовано тим, що згідно з розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 20 листопада 2002 року № 752 було затверджено проект виділення земельних часток (паїв) на місцевості в межах території Стовп?язької сільської ради, передано у приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Маяк» (далі - КСП «Агрофірма «Маяк») громадянам відповідно до списку, в тому числі і йому, у приватну власність дві земельні ділянки загальною площею 2,190 га.

3. 15 липня 2003 року на підставі вказаного розпорядження видано державний акт на право приватної власності на землю. Після виготовлення технічної документації він звернувся до відділу Держгеокадастру про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, однак 05 березня 2020 року він отримав відмову на земельну ділянку площею 0,7385 га, оскільки в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, знаходиться інша земельна ділянка (повне співпадання).

4. Вказував, що відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 14 квітня 2020 року право власності на спірну земельну ділянку належить йому, оскільки він першим отримав земельну ділянку у власність розпорядженням від 20 листопада 2002 року, а виділення земельної ділянки ОСОБА_4 , спадкоємцем якої є відповідач ОСОБА_2 , відбулося помилково.

5. Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

визнати незаконним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 14 липня 2005 року № 391 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю) площею 0,7385 га на території Стовп?язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області;

визнати недійсним державний акт серії ЯА № 614780 від 02 листопада 2005 року на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 ;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 жовтня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку площею 0,7385 га, кадастровий номер :06:003:0008.

6. 27 березня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою.

7. Зустрічний позов мотивував тим, що на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА Київської області № 391 від 14 липня 2005 року його бабі ОСОБА_4 передано у приватну власність 2,2052 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (нині - Дівичківська сільська рада Бориспільського району), що засвідчено виданим на її ім`я Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 614780 від 02 листопада 2005 року.

8. У власність баби були передані дві ділянки: 1 - площею 1,4667 га, 2 - 0,738 га. Виділенню ділянок на місцевості передувало виготовлення технічної документації із землеустрою. Виданим земельним ділянкам були присвоєні кадастрові номери та здійснено відповідну державну реєстрацію. Належну їй земельну ділянку ОСОБА_4 здала в оренду.

9. Позивач за зустрічним позовом вказував, що після смерті його баби він успадкував цю ділянку, отримавши 15 жовтня 2010 року свідоцтво про право на спадщину та звернувся до Управління Держкомзему в Переяслав-Хмельницькому районі Київської області із заявою про її реєстрацію за ним.

10. Виданий на ім`я позивача державний акт на право приватної власності на землю вважає таким, що не відповідає вимогам законодавства на час його видачі за формою та змістом. Указує на те, що на час видачі бланк старого зразка цього державного акту мав бути знищений, а не виданий позивачу всупереч закону, оскільки була затверджена нова форма бланку державного акту про право власності на земельну ділянку.

11. Вказував, що ОСОБА_1 з 2005 року знав про те, що ОСОБА_4 належить певна ділянка і вона здає її в оренду. Щодо своєї землі не цікавився, не вчинив жодної дії по присвоєнню їй кадастрового номера. Зважаючи на те, що ОСОБА_4 внесла відповідні відомості щодо своєї земельної ділянки до Публічної кадастрової карти, а ОСОБА_1 не вніс, то розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА від 20 листопада 2002 року № 752 підлягає скасуванню.

12. Враховуючи викладене ОСОБА_2 просив суд:

визнати недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації за № 752 від 20 листопада 2002 року в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки (паю), розміром 0,739 га, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (нині - Дівичківська сільська рада Бориспільського району Київської області);

визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, серії Р1 № 266784 від 15 липня 2003 року в частині ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер не зазначений, площею 0,739 га, виданий ОСОБА_1 ;

стягнути із відповідачів понесені судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на правову допомогу.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

13. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

14. Визнано недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 14 липня 2005 року № 391 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю) площею 0,7385 га на території Стовп?язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 614780 від 02 листопада 2005 року в частині ділянки 2, кадастровий номер :06:003:0008, площею 0,7385 га, виданий на ім`я ОСОБА_4 , визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 жовтня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 в частині ділянки з кадастровим номером :06:003:0008, площею 0,7385 га.

15. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

16. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації Київської області від 20 листопада 2002 року № 752 отримав у приватну власність із земель КСП «Агрофірма «Маяк» дві земельні ділянки, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 266784 від 13 липня 2003 року. Виділення позивачу земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,190 га (площами 1,451 га та 0,739 га), що розташовані на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, підтверджується і матеріалами поданої технічної документації, відповідно до якої саме за клопотанням голови сільської ради, відповідно до затвердженої схеми розпаювання, позивачеві було виділено земельні ділянки під АДРЕСА_1 та № НОМЕР_2. Отже, сільська рада була обізнана щодо номерів земельних ділянок, які були виділені ОСОБА_1 . Будь-яких порушень, недобросовісності в діях позивача чи подання ним неправдивих документів для можливості отримання спірних земельних ділянок не встановлено. ОСОБА_1 з 2002 року безперешкодно та відкрито користувався спірною земельною ділянкою. Державний акт на спірну земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 недійсним не визнавався. Винесення оскаржуваного позивачем розпорядження та видача державного акта на ім`я ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку відбулося вже після отримання позивачем правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

17. Такі обставини дають підстави вважати, що розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації від 14 липня 2005 року № 391 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю) площею 0,7385 га, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, отримання ОСОБА_4 державного акта на цю земельну ділянку, видача свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 порушило вже наявне право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку.

18. Щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, про що заявлено відповідачем ОСОБА_2 та його представниками, суд встановив, що позивач дізнався про порушення свого права після отримання 05 березня 2020 року відмови у наданні кадастрового номера на земельну ділянку, у зв`язку із накладенням на належну ОСОБА_2 земельну ділянку. До суду ОСОБА_1 звернувся 04 червня 2020 року, тобто в межах встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності.

19. Постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника Гарницького П. П. залишено без задоволення.

20. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2022 року залишено без змін.

21. Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивач на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації Київської області від 20 листопада 2002 року № 752 отримав у приватну власність із земель КСП «Агрофірма «Маяк» дві земельні ділянки загальною площею 2,190 га на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (площами 1,451 га та 0,739 га), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 266784 від 13 липня 2003 року та матеріалами технічної документації, а винесення оскаржуваного позивачем розпорядження та видача державного акта на ім`я ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку відбулося вже після отримання позивачем правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку. За таких обставин суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації від 14 липня 2005 року № 391 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю), площею 0,7385 га, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, отримання ОСОБА_4 державного акта на цю земельну ділянку, видача свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 порушило вже наявне право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

22. Щодо позовної давності, то апеляційний суд зазначив, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач дізнався про порушення свого права після отримання 05 березня 2020 року відмови у наданні кадастрового номера на земельну ділянку, у зв`язку із накладенням її на належну ОСОБА_2 земельну ділянку. До суду ОСОБА_1 звернувся 04 червня 2020 року, тобто в межах встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності.

23. Постановою Верховного Суду від 11 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гарницький П. П., задоволено частково.

24. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року скасовано.

25. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

26. Судове рішення касаційного суду мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не встановили, коли позивач як особа, якій видано державний акт, за умови, якби він добросовісно користувався своїми правами, довідався або міг довідатись про те, що спірна земельна ділянка перебуває у власності іншої особи, яка передала її в оренду ТОВ «Агротрейд Груп».

27. Касаційний суд зазначив, що залежно від встановлених обставин, суду необхідно звернути увагу на спосіб захисту порушених прав, обраний позивачем.

28. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

29. Додатковим рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2024 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000,00 грн судових витрат.

30. Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 рокуапеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 березня 2024 року залишено без змін.

31. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судові рішення, виходили із того, що ОСОБА_1 звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

32. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суди виходили з їх недоведеності.

33. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу суди виходили з їх доведеності та обґрунтованості. При цьому зазначено, що позивач не скористався своїм правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

34. У березні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - Гичко О. А .

35. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

36. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

37. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - Гичко О. А. , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити судове рішення про їх задоволення.

38. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16, від 16 вересня 2020 року в справі № 291/611/14, від 01 листопада 2023 року в справі № 202/3681/16, від 21 серпня 2024 року в справі № 569/8956/16 та в справі № 350/1677/18, від 28 серпня 2024 року в справі № 686/18523/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);

додаткове рішення ухвалено за відсутності заявника, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; не досліджено зібрані у справі докази, встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

39. Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту прав, при цьому на позовні вимоги за первісним позовом не поширюється позовна давність.

40. Заявник посилається на те, що про порушене право позивач дізнався 05 березня 2020 року і до дня, коли він звернувся до суду з відповідним позовом, не пройшло трьох років, тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

41. Касаційна скарга також містить посилання на те, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2023 року прийнята за результатами розгляду справи у відкритому судовому засідання з повідомленням учасників справи, тому відповідно до вимог ЦПК України додаткова постанова апеляційного суду від 22 червня 2023 року повинна прийматись у такому ж самому порядку, що й первісне судове рішення.

42. Разом із тим, апеляційний суд розглянув заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу у відкритому судовому засідання без повідомлення учасників справи.

43. Зазначене унеможливило іншій стороні надати заперечення проти таких вимог та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

44. У березні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Гичко О. А. від представника ОСОБА_2 - Гарницького П. П. , у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

45. Відповідно до розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області № 752 від 20 листопада 2002 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам» були передані у приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, переданих у колективну власність колишньому КСП АФ «Маяк» громадянам згідно списку, в тому числі й позивачу ОСОБА_1 (земельні ділянки № НОМЕР_4 , загальною площею 2,190 га).

46. На підставі клопотання Стовп`язької сільської ради; заявки районного відділу земельних ресурсів; доручення Київського обласного управління земельних ресурсів; технічного завдання на виконання робіт та згідно договору № 842 від 19 жовтня 2001 року Київським відділенням Інституту землеустрою Української академії аграрних наук була розроблена Технічна документація зі складання державних актів на право приватної власності на землю власникам земельних часток (паїв) в межах Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

47. У списку громадян, власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) під НОМЕР_5 є прізвище позивача ОСОБА_1 , якому мала бути виділена земельна ділянка під НОМЕР_5 площею НОМЕР_2 га. Як з`ясовано у цьому списку закралася помилка, оскільки ОСОБА_1 виділялося дві ділянки: під НОМЕР_5 та під номером НОМЕР_2 з відповідними площами: НОМЕР_1 на полі №2 площею 1,45 га та № НОМЕР_2 на полі №4 площею 0,74 га. Саме відносно останньої ділянки і виник спір про право між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

48. Вказана обставина опосередковано підтверджується збірним кадастровим планом земельних ділянок, що міститься у вищевказаній Технічній документації. Матеріали цієї документації містять акт про передачу на зберігання межових знаків власниками земельних ділянок, згідно з списку в якому є прізвище позивача ОСОБА_1 та підпис від його імені про отримання межових знаків. Проте, зазначений акт не містить дати вчинення такої дії.

49. Із копії державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 266784, виданого 15 липня 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_1, вбачається, що ОСОБА_1 є власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,190 га, що розташовані на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Одна ділянка площею 1,451 га, а інша - 0,739 га. Кадастрові номера таким ділянкам не присвоєні, хоча зазначені їх розміри та суміжні землекористувачі, серед яких є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який є сином позивача ОСОБА_1 . Дана обставина про суміжність ділянок позивача та його сина ОСОБА_7 також підтверджена показаннями свідків у справі.

50. Лише 19 лютого 2020 року позивач звернувся до ТОВ «Регіонземсервіс» із заявою про надання згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Цим товариством була виготовлена технічна документація на вищезазначену земельну ділянку із присвоєнням кадастрового номера :06:003:___. Згідно з кадастрового плану вбачається площа цієї ділянки - 0,7385 та суміжні землекористувачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Отже, така заява ОСОБА_1 стосувалася саме земельної ділянки № НОМЕР_2 на полі № НОМЕР_3 площею 0,74 га.

51. Рішенням № РВ-020 від 05 березня 2020 року державний кадастровий реєстратор Відділу у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області відмовив позивачу у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру в зв`язку з тим, що в межах земельної ділянки, яку треба зареєструвати, розташована інша земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0008 (площа співпадає на 100 %).

52. Земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0008 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 614780 від 02 листопада 2005 року площею 0,7385 належала ОСОБА_4 та була успадкована відповідачем ОСОБА_2 відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України з часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підтвердження належності ОСОБА_2 такої спадщини 15 жовтня 2010 року державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори йому було видане свідоцтво про право на спадщину на це майно.

53. Представник позивача адвокат Гичко О. А. 07 квітня 2020 року звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із запитом щодо надання копії Державного акту на право власності на земельну ділянку (пай), яка була виділена ОСОБА_4

54. 14 квітня 2020 року на такий запит була надана відповідь № 29-10-0.331-5310/2-20 про відсутність підстав надати копію вищезазначеного Державного акта у зв`язку з відсутністю згоди власника на поширення персональних даних та документів, що підтверджують право діяти від її імені.

55. Із наданої представником позивача разом із позовом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 204017721 від 13 березня 2020 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0008 перебуває в оренді ТОВ «Агротрейд Груп». Орендодавцем такої земельної ділянки є ОСОБА_2 .

56. Аналогічну Інформацію представник позивача подала і станом на 12 червня 2020 року при подачі позовної заяви в новій редакції.

57. Із копії спадкової справи № 136 від 21 квітня 2010 року вбачається, що спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 є її онук ОСОБА_2 , відповідач за первісним позовом у цій справі.

58. До складу спадщини ввійшли земельні ділянка: № 1 з кадастровим номером :05:014:0008 площею 1,4667 га та № 2 з кадастровим номером :06:003:0008 площею 0,7385 га, згідно з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 614780 від 02 листопада 2005 року.

59. 15 жовтня 2010 року державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину на це майно.

60. Набуттю ОСОБА_4 права власності на вищевказані ділянки передували певні події та акти органу державної влади. Так, розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 14 липня 2005 року № 391 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки громадянам-власникам сертифікатів на право на земельні частки (паї) в межах Стовп`язької сільської ради» ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку № НОМЕР_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2052 га, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

61. На її ім`я 02 листопада 2005 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 614780. Цільове призначення землі - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; площа - 2,2052 га; кількість ділянок - 2; розташування - територія Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

62. Свідок ОСОБА_8 показав, що йому відомо про суть та предмет спору, адже він також має дві земельні ділянки, що були виділені йому як земельні паї на «верхньому» та «нижньому» полях. Ці ділянки були розпайовані першочергово на звернення частини пайовиків, у тому числі його та позивача. Була складена схема з двох полів і кожній ділянці був присвоєний номер. Через місцеву сільраду таким пайовикам були виготовлені документи на землю. Спочатку такі земельні ділянки вони почали обробляти без наявних документів, а через рік - продовжили обробіток та розпочали процес виготовлення державних актів. ОСОБА_1 та його сім`я також перші роки обробляли земельну ділянку, що була виділена їм на тому ж полі, що і йому. ОСОБА_1 мав свою техніку для обробітку і займався обробкою землі певний час, а потім передав землю йому для обробітку. Хоча договору оренди землі він не зміг укласти з ОСОБА_1 , бо його ділянці не присвоєний кадастровий номер. Він також має такий же державний акт як і в ОСОБА_1 , на якому також кадастровий номер не зазначений. Земельну ділянку ОСОБА_1 він обробляє більше 10 років.

63. Свідок ОСОБА_9 зазначив, що він також вимушений був у судовому порядку відновлювати своє право на виділену йому земельну ділянку, таку ж як і в ОСОБА_1 . Він входить в коло осіб, яким першочергово виділяли земельні паї на початку 2000-х років. ОСОБА_1 виділили землю на тому ж полі, де і йому. Цим займалися сільські землевпорядники. Земля була не розорана, а тому вони вимушені були власними силами здійснювати її рекультивацію. Особисто йому стало відомо про накладки земель з іншими співвласниками у 2016-2017 роках, коли він почав виготовляти кадастровий номер на свої ділянки.

64. Свідок ОСОБА_10 показав, що він також має аналогічний пай і йому стало відомо про накладки земель з іншими співвласниками у 2015-2016 роках, коли він почав виготовляти кадастровий номер на свої ділянки, які були успадковані після смерті його тещі. Тому він звертався до суду з відповідним позовом, який був задоволений. Кадастровий номер на його ділянки після цього був виготовлений, хоча дати він не пам`ятає. ОСОБА_1 раніше обробляв свою землю сам, а потім передав ОСОБА_8 .

65. Свідок ОСОБА_11 (дружина ОСОБА_1 ) зазначила про те, що державний акт на землю був виготовлений та отриманий її чоловіком у 2003 році. Виділену землю вони спочатку обробляли своїми силами, маючи власну техніку. Згодом у 2012-2013 роках передали ОСОБА_8 для обробітку. Документів ОСОБА_8 на землю чоловік не давав, а ОСОБА_8 не вимагав. Їй відомо, де в натурі знаходиться виділена чоловіку земля.

66. ОСОБА_7 (син ОСОБА_1 ), як свідок, показав, що він також як пайовик отримав земельну ділянку поруч із батьковою та братовою землею. Приблизно у 2001-2002 роках вони сім`єю самостійно почали обробляти виділену землю на нижньому полі, яку згодом передали в оренду ОСОБА_8 . Про відсутність кадастрового номера у своєму державному акті на землю довідався близько трьох-чотирьох років назад, тоді ж дізнався про наявність накладок земельних ділянок і в судовому порядку відновлював своє право на землю.

67. Свідок ОСОБА_12 (син ОСОБА_1 ) зазначив, що йому відомо про те, що батько має земельний пай, що складається із двох ділянок, їх він отримав у 2003 році. Йому також виділений такий же пай поруч із батьковою землею. Спір є про земельну ділянку на нижньому полі. Отримані земельні ділянки: пай батька, його пай та пай брата вони самостійно обробляли від дня її отримання, бо мали техніку. Згодом - передали землю для обробітку ОСОБА_8 , за усною домовленістю. Про відсутність кадастрового номера він дізнався лише у 2020 році, разом з батьком звернулися до суду з позовом. Позов батька досі розглядається судом.

68. Свідок ОСОБА_13 показав суду, що йому відомо про суть спору, оскільки він проживає поруч із спірною ділянкою та є керівником ТОВ «Агротрейд Груп». Зокрема, його товариство дійсно орендує земельну ділянку ОСОБА_2 , але обробляє не її, а іншу рівноцінну, згідно з виділеного сільською радою масиву землі відповідно до кількості гектарів орендованої землі. Де знаходиться земельна ділянка ОСОБА_1 йому не відомо, але він знає, на якому вона полі, бо живе напроти нього. Це поле НОМЕР_6 площею близько 25 га і він знає, що його обробляють ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а ОСОБА_1 на тому полі він ніколи не бачив. Спори про землю на цьому полі почалися ще у 2004-2006 роках, коли їх почали обробляти ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а пайовиків він на тому полі ніколи не бачив.

Позиція Верховного Суду

69. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

70. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

71. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

72. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

73. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

74. З матеріалів касаційної скарги вбачається, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанції переглядаються лише в частині вимог ОСОБА_1 , а тому в іншій частині не переглядаються.

75. При цьому з касаційної скарги також вбачається, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 була заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, а тому для вирішення питання щодо належного застосування судами попередніх інстанцій норм права касаційному суду необхідно перевірити доводи заявника щодо відсутності підстав вважати, що ним пропущено строк позовної давності.

76. Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що про порушення свого права він дізнався 05 березня 2020 року після отримання відмови про внесення відомостей до Державного земельного кадастру у відділі у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку він намагався зареєструвати, іншої земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

77. Під час розгляду справи 19 жовтня 2020 року ОСОБА_2 та 06 січня 2021 року його представник Гарницький П. П. подали заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, в яких зазначали, що ОСОБА_4 (первісний набувач спірної земельної ділянки), а в подальшому й відповідач ОСОБА_2 вільно і відкрито користуються спірною земельною ділянкою з 2005 року, вказана земельна ділянка весь час перебуває в оренді ТОВ «Агротрейд Груп» та використовується за цільовим призначенням (а. с. 152-153, т. 1; а. с. 92-94, т. 2).

78. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 червня 2020 року № 212285619 земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0008 перебуває в оренді ТОВ «Агротрейд Груп», орендодавець - ОСОБА_2 (а. с. 46, т. 1).

79. Суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до місцевого суду, вказував, що суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули та не встановили, коли позивач як особа, якій видано державний акт, за умови, якби він добросовісно користувався своїми правами, довідався або міг довідатись про те, що спірна земельна ділянка перебуває у власності іншої особи, яка передала її в оренду ТОВ «Агротрейд Груп».

80. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

81. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(стаття 257 ЦК України).

82. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починаєтьсяз наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

83. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

84. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

85. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

86. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

87. Також у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17 вказано, що «Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене».

88. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, виходили із того, що ОСОБА_1 звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

89. Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

90. Так, судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації Київської області від 20 листопада 2002 № 752 року отримав у приватну власність із земель КСП «Агрофірма «Маяк» дві земельні ділянки, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 266784 від 15 липня 2003 року.

91. Виділення позивачу земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2,190 га (площами 1,451 га та 0,739 га), що розташовані на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, підтверджується і матеріалами поданої технічної документації, відповідно до якої саме за клопотанням голови Стовп`язької сільської ради відповідно до затвердженої Схеми розпаювання, позивачеві було виділено земельні ділянки під НОМЕР_1/НОМЕР_2. Отже, сільська рада була обізнана щодо номерів земельних ділянок, які були виділені позивачу.

92. Суди правомірно виснували, що будь-яких порушень, недобросовісності в діях позивача чи подання ним неправдивих документів для можливості отримання спірних земельних ділянок не встановлено.

93. Водночас, розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації № 391 від 14 липня 2005 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю) площею 0,7385 га, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, отримання нею державного акту на цю земельну ділянку, видача свідоцтва про право на спадщину на ім`я відповідача ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 порушило вже наявне право власності на земельну ділянку позивача ОСОБА_1 .

94. Разом із тим, судами враховано, що позивач за його поясненням та показаннями свідків з 2003 року безперешкодно та відкрито користувався спірною земельною ділянкою. Проте, починаючи з 2012-2013 років він передав у користування виділені йому ділянки іншій особі - ОСОБА_8 . Така передача земельної ділянки відбулася без оформлення певного виду угоди - договору оренди.

95. До цього часу виданий ОСОБА_1 . Державний акт на спірну земельну ділянку недійним не визнавався. Прийняття оскаржуваного ОСОБА_14 розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 14 липня 2005 року № 391 та видача державного акту на ім`я ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку відбулося вже після отримання позивачем правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

96. При цьому кадастровий план земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,7385 га, що належала ОСОБА_4 та яку успадкував ОСОБА_2 , має кадастровий номер, графічні позначення, точки відліку, розміри та зазначення суміжних землекористувачів. Серед яких указані землі спільного використання; землі власників сертифікатів (без їх зазначення) та землевласника ОСОБА_15 .

97. Кадастровий номер ділянці, яка виділялася ОСОБА_1 , не присвоєний, хоча зазначений її розмір, майже аналогічний ділянці відповідача (при умові застосування правила заокруглення чисел в арифметиці) та суміжні землекористувачі, серед яких є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Однак, даних про суміжного користувача ОСОБА_15 технічна документація земельної ділянки ОСОБА_1 не містить.

98. Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що такий факт може свідчити як про наявність допущених технічних помилок чи описок іншими особами, які здійснювали виготовлення технічної документації, державних актів і т. п. щодо спірної ділянки, так і наявність аналогічної земельної ділянки, котра не витребувана її власником.

99. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

100. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

101. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

102. Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).

103. Вищевикладене дає підстави для висновку, що недбале ставлення позивача до здійснення свого права власності на передану йому земельну ділянку може мати ознаки недобросовісності користування своїми правами, що вплинуло на те, коли він довідався або міг довідатися про те, що спірна земельна ділянка перебуває у іншої особи, яка передала її в оренду ТОВ «Агротрейд Груп», є причиною того, що спір виник не із-за протиправності чиїхось дій чи рішень, а із-за бездіяльності самого позивача, що полягала у несвоєчасному здійсненні ним оформлення відповідно до вимог закону свого права на передані йому у власність земельні ділянки.

104. Суди правомірно зазначили, що ігнорування позивачем ОСОБА_1 впродовж майже 17 років до дня звернення до суду вимог закону щодо здійснення державної реєстрації земельних ділянок з присвоєними кадастровими номерами; його достеменна обізнаність про існування так званих «накладок» земельних ділянок, що були виділені йому та певній групі його однодумців першочергово із земельними ділянками інших пайовиків, яким земельні ділянки в натурі виділялися пізніше; його упевненість у тому, що його земельна ділянка обробляється іншою особою, а тому не вибуде з його володіння та невжиття ним заходів по оформленню права такої особи користуватися такої земельною ділянкою відповідно до закону, оскільки їм обом були відомі причини неможливості присвоєння кадастрового номера, і є тим невеликим та неповним масивом причини спливу позовної давності щодо його вимог.

105. Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 зазначав, що дізнався про порушення свого права власності на земельну ділянку та неможливість внесення відомостей до Державного земельного кадастру після того, як звернувся до відділу Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі ГУ Держгеокадастру у Київській області та отримав відповідь 05 березня 2020 року про відмову в присвоєнні належній йому земельній ділянці кадастрового номеру.

106. З урахуванням встановлених судом обставин, досліджених і оцінених доказів посилання відповідача, що він та його спадкодавець вільно і відкрито користуються/користувалися спірною земельною ділянкою з 2005 року, а третя особа ТОВ «Агротрейд Груп» використовує її за цільовим призначенням, є доказом можливості позивача дізнатися з того часу про порушено право.

107. Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що про порушене право позивач міг дізнатися не з рішення державного кадастрового реєстратора від 05 березня 2020 року, яким йому було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, а саме від особи, яка відкрито, хоча й без достатніх законних підстав, користувалася не лише земельною ділянкою ОСОБА_1 , а й іншими суміжними ділянками та знала про існування накладок в кадастровій карті та неможливості присвоєння в зв`язку з цим ні ОСОБА_1 , ні суміжними землекористувачами кадастрових номерів - ОСОБА_8 . Опосередковано це підтверджується показами свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_13 . Перший з них дав показання про те, що дізнався про накладки земель у полі, де розташована земля ОСОБА_1 , у 2015-2016 роках, коли виготовляв кадастровий номер для земельної ділянки своєї тещі.

108. Другий, як керівник ТОВ «Агротрейд груп», підтвердив доводи відповідача про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 обробляють удвох це поле, взявши в оренду (користування) землю в інших власників паїв. Обробітком вони займаються давно, а спір з приводу землі у цьому полі виник ще у 2004-2005 роках.

109. З огляду на викладене, суди правомірно виснували, що ОСОБА_1 не 05 березня 2020 року міг дізнатися про те, що його право порушене, а значно раніше - після передачі ОСОБА_8 права користування земельною ділянкою без оформлення договору оренди, який не міг бути оформлений без наявності кадастрового номера.

110. При цьому за поясненнями позивача та показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 таким часом є період часу з 2012 по 2017 роки, у який інші сусідні землекористувачі вже довідалися про проблему накладення земельних ділянок на виділеному полі з іншими пайовиками ПП «Агрофірма «Маяк». Про такі обставини він міг довідатися не лише від сусідніх землекористувачів, а безпосередньо від ОСОБА_8 , якому він у не встановлений законом спосіб передав у 2012-2013 роках виділену йому земельну ділянку в користування для обробітку та вирощення сільськогосподарської продукції та якому це було достеменно відомо.

111. Таким чином, перебіг позовної давності почався від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, що полягало в тому, що в полі, де йому була виділена земельна ділянка, існують накладання меж земельних ділянок, що були виділені пайовикам, у тому числі йому, з ділянками, що були виділені іншим особам в результаті розпаювання землі згодом.

112. З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що датою відліку строку позовної давності є отримання ОСОБА_1 відповіді 05 березня 2020 року.

113. Також колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що ОСОБА_1 пред`явлено негаторний позов, а тому до таких вимог не застосовуються строки позовної давності, з огляду на таке.

114. Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

115. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

116. Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від

23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

117. З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

118. Отже, позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

119. Водночас вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не можна вважати негаторними, а тому на такі поширюється позовна давність.

Щодо оскарження додаткового рішення

120. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

121. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).

122. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

123. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги

124. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

125. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

126. З матеріалів справи вбачається, що 11 січня 2021 року представник ОСОБА_2 - Гарницький П. П. подав до суду першої інстанції заяву про відшкодування понесених витрат, пов`язаних із розглядом справи судом першої інстанції, у якій просив суд покласти на позивача витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 50 000 грн (а. с. 98-100, т. 2).

127. На підтвердження зазначеного розміру витрат до заяви додано:

квитанцію до прибуткового касового ордеру від 06 січня 2021 року № 01 про сплату ОСОБА_2 на користь адвоката Гарницького П. П. 50 000 грн на підставі додаткової угоди № 2 до договору від 21 грудня 2020 року (а. с. 101, т. 2);

попередній розрахунок витраченого часу адвокатом Гарницьким П.П. (а. с. 102, т. 2);

додаткова угода № 2 до договору про надання правової допомоги від 21 грудня 2020 року, пунктом 4 якого визначено, що гонорар за правову допомогу клієнту відповідно до цієї угоди становить 50 000 грн, кошти які повинні бути перераховані адвокату до закінчення судового провадження та оголошення судового рішення (а. с. 103, т. 2).

128. Таким чином, представник ОСОБА_2 - Гарницький П. П. скористався своїм правом, передбаченим частиною 8 статті 141 ЦПК України, та подав докази на підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі.

129. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

130. Колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що місцевий суд розглянув справу без участі ОСОБА_1 та його представника, що унеможливило подання заяви про неспівмірність пред`явлених витрат.

131. Так, відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

132. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

133. Отже, саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

134. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 зроблено висновок про те, що «додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 244 ГПК України, частина третя статті 270 ЦПК України). Дослідивши чи однаково процесуальні кодекси (цивільний та господарський) визначають поняття «порядку ухвалення судового рішення», Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що обидва кодекси під цим поняттям розуміють: ухвалення рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду; прийняття рішень та постанов, складення та їх підписання в нарадчій кімнаті тим складом суду, який розглянув справу; можливість вирішення питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті; оформлення окремим документом ухвал, які постановляються в нарадчій кімнаті, а інших ухвал, що постановляються без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання; особливості оформлення судових рішень (ухвал) що містять вступну та резолютивну частину, а також складення повного рішення (постанови, ухвали) у певні строки; можливість внесення виправлень в рішеннях чи ухвалах із застереженням перед підписом судді; викладення усіх судових рішень письмово у паперовій та електронній формі та вимоги їх викладення у Єдиній судово-інформаційно-телекомунікаційній системі ( стаття 259 ЦПК України, стаття 233 ГПК України). Отже, процесуальні кодекси поняття «порядок ухвалення судового рішення» визначають однаково та не включають до нього «процедуру розгляду справи по суті в загальному чи письмовому провадженні», яка виділена в окремі глави процесуальних кодексів (глава 6 ЦПК України, глава 6 ГПК України).

Велика Палата Верховного Суду висновує, що термін «ухвалення» додаткового судового рішення, а не термін «розгляд» законодавцем застосовано з метою, щоб підкреслити необхідність буквального тлумачення такого поняття відповідно до статті 259 ЦПК України (статті 233 ГПК України). Таке тлумачення є релевантним для з`ясування змісту положення другого речення частини третьої статті 270 ЦПК України (частини третьої статті 244 ГПК України), коли йдеться про усунення неповноти судового рішення, тобто відсутності у резолютивній частині рішення висновків щодо результатів розгляду справи. При цьому презюмується, що позовні вимоги та заперечення, докази, подані на їх обґрунтування, судом розглянуті згідно з вимогами статей 209 - 246 ЦПК України (статей 201 - 221 ГПК України), а розгляд справи належним чином відображений в описовій та мотивувальній частинах рішення. У протилежному випадку неповнота судового рішення може бути усунута шляхом його перегляду в апеляційному (касаційному) порядку, а не через ухвалення додаткового рішення.

Однак, у випадку задоволення заяви сторони про розподіл судових витрат, щодо яких сторона доказів не подавала, поданої на підставі статті 246 ЦПК України (статті 221 ГПК України), слід прийняти до уваги, що судом під час розгляду справи по суті питання про розподіл судових витрат не розглядалось на засадах змагальності та рівності, оскільки докази на підтвердження розміру судових витрат сторонами не були подані до закінчення судових дебатів чи внаслідок залишення позову без розгляду в підготовчому судовому засіданні».

135. Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 - Гичко О. А. 13 січня 2021 року ознайомився із матеріалами справи, що підтверджується його розпискою, яка наявна у матеріалах справи (а. с. 104, т. 2), тобто одразу після подання заяви представника ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат та ще до судових дебатів у суді першої інстанції, не заявлено про неспівмірність розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, під час розгляду справи судом першої інстанції.

136. З огляду на викладене, суди дійшли правомірного висновку, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом, передбаченим частиною п`ятою статті 137 ЦПК України, на подання клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а тому в місцевого суду були відсутні підстави з власної ініціативи вирішувати питання про зменшення розміру заявлених судових витрат, які підтверджені належними доказами, які наявні у матеріалах справи.

137. Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16, від 16 вересня 2020 року в справі № 291/611/14, від 01 листопада 2023 року в справі № 202/3681/16, від 21 серпня 2024 року в справі № 569/8956/16 та в справі № 350/1677/18, від 28 серпня 2024 року в справі № 686/18523/22, оскільки, з урахуванням встановлених обставин, оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах.

138. Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

139. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального процесуального права.

140. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Гичко Олени Анатоліївни залишити без задоволення.

2. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року, додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович