ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року

м. Київ

справа № 645/7560/18

провадження № 61-15761св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність громадян.

Позовну заяву мотивував тим, що Харківською місцевою прокуратурою № 3 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0002613 від 03 жовтня 2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого часиною другою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України), за фактом шахрайського заволодіння, зокрема квартирою АДРЕСА_1 , встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. Спірна квартира, відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2002 року у справі № 2-5731/2002 та договору дарування, посвідченого 25 червня 2003 року Харківською державною нотаріальною конторою за № 3-679, належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та до дня смерті проживала у зазначеній квартирі одна. Інші особи на момент смерті ОСОБА_3 у цій квартирі не проживали та зареєстровані не були. Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 25 жовтня 2018 року спадкові справи, видані свідоцтва про право на спадщину, заповіти, спадкові договори - відсутні. Проте в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про те, що згідно з посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І. В. договором купівлі-продажу від 22 вересня 2017 року за № 664, ОСОБА_3 продала цю квартиру ОСОБА_1 . Надалі вказану квартиру ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 , згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А. М. від 13 лютого 2018 року за № 125. За вказаними договорами було здійснено державну реєстрацію права власності.

Вказував, що оскільки цивільна правоздатність ОСОБА_3 припинилася у момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , то на час нотаріального посвідчення оспорюваного договору від 22 вересня 2017 року вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, а тому укладені договори від 22 вересня 2017 року та 13 лютого 2018 року є нікчемними в силу частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Також вказував, що заперечення дійсності спірних правочинів має значення для вирішення питання про визнання спадщини на зазначену квартиру відумерлою.

З огляду на викладене, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 22 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І. В., реєстровий номер 664, за змістом якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Щавлєвої І. В. від 22 вересня 2017 року № 37226457 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 13 лютого 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А. М., реєстровий номер 125, за змістом якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Полехіної А. М. від 13 лютого 2018 року № 39651129 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати спадщину, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається із квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження.

На підставі розпорядження Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17 листопада 2022 року справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд справи по суті.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2023 року, у складі судді Савченко Л. І., з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 22 червня 2023 року, позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської радизадоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 22 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І. В. (реєстровий номер 664), за змістом якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Скасовано рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І. В. від 22 вересня 2017 року № 37226457 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 13 лютого 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А. М. (реєстровий номер 125), за змістом якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Скасовано рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Полехіної А. М. № 39651129 від 13 лютого 2018 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано спадщину, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передано вказане спадкове майно у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у сумі 15 082,62 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2017 року укладений від імені особи, яка вже померла, без вирішення питання щодо можливого спадкування; відчуження за спірним договором від 22 вересня 2017 року, як і подальше відчуження за договором купівлі-продажу від 13 лютого 2018 року, відбувалося з порушенням публічного порядку, та було об`єктивно спрямоване на незаконне заволодіння спадковим майном, що не відповідає інтересам держави і суспільства, які полягають у дотриманні законного порядку вирішенні такого питання, тому відповідно до статті 228 ЦК України спірні договори купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наявні передбачені частиною п`ятою статті 216 ЦК України підстави і для скасування оскаржуваного рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Щавлєвої І. В. від 22 вересня 2017 року № 37226457 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , а також для скасування оскаржуваного рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Полехіної А. М. від 13 лютого 2018 року № 39651129 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру.

Водночас вирішуючи позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та передачі вказаного спадкового майна у власність територіальної громади, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що укладенням оспорюваних правочинів порушуються інтереси територіальної громади м. Харкова, які випливають із встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Суд першої інстанції вказав, що Харківська міська рада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, проте в силу закону на неї покладено обов`язок захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу який полягає в тому, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади.

Крім того, з огляду на визнання спадщини ОСОБА_3 відумерлою, суд першої інстанції вважав, що перехід відумерлої спадщини у власність територіальної громади відповідає вимогам закону та здійснюється в інтересах суспільства, оскільки створює умови для реалізації повноважень та виконання завдань Харківською міською радою щодо передачі житла у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально вразливим категоріям мешканців територіальної громади.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Харківської міської ради відмовлено. Стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 22 623,93 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, щопозовні вимоги прокурора про визнання недійсними договорів та скасування за цими договорами державної реєстрації права власності не підлягають задоволенню, оскільки позивачем обрано не належний спосіб захисту.

Водночас апеляційний суд виходив із того, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Для витребування спірного майна не є ефективним способом захисту права власника щодо оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право. Водночас вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за продавцем (спадкоємцем) також не підлягають задоволенню з тих самих підстав, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна в розумінні положень статті 388 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд, пославшись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, дійшов висновку про те, що оскільки у справі, що переглядається майно, на яке територіальна громада в особі Харківської міської ради претендує як на відумерлу спадщину, було відчужене на користь ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем, то позовні вимоги прокурора про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передачу її Харківській міській раді задоволенню не підлягають.

Натомість, за встановлених фактичних обставин у цій справі, при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а таких позовних вимог прокурором заявлено не було.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У листопаді 2024 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 листопада 2023 року у справі № 202/5154/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 640/23065/14, від 06 листопада 2019 року у справі № 641/1689/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 640/17297/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 344/2548/17, від 04 червня 2020 року у справі № 643/3144/17 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд:

- не врахував факт набуття відповідачкою ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру на підставі підроблених документів;

- не звернув увагу на те, що Харківська міська рада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини ОСОБА_3 відумерлою, а тому не має права звертатися до суду з віндикаційним позовом про витребування спірного майна;

- проігнорував, що Харківська міська рада є особою, законний інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірного майна у власність територіальної громади, а отже, має право оспорювати правочини, укладені 22 вересня 2017 року, 13 лютого 2018 року щодо спірної квартири;

- помилково застосував до вирішення спору між сторонами у цій справі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, які є нерелевантними;

- проігнорував, що поданий заступником керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради позов у частині визнання спадщини відумерлою та передачі квартири у власність територіальної громади є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах;

- помилково визнав ОСОБА_2 добросовісним набувачем спірного майна;

- не врахував, що у випадку вибуття майна з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами;

- проігнорував, що втручання в право власності відповідачки ОСОБА_2 не може вважтися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки спірне майно набуте продавцем незаконно;

- не врахував, що наявні підстави, передбачені частиною п`ятої статті 216 ЦК України, для скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Щавлєвої І. В. від 22 вересня 2017 року № 37226457 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру АДРЕСА_1 , а також для скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Полехіної А. М. від 13 лютого 2018 року № 39651129 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на цю квартиру тощо.

Також у вказаній касаційній скарзі заступник керівника Харківської обласної прокуратури виклав клопотання про розгляд справи за участю представника Офісу Генерального прокурора.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури від інших учасників справи не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 26 листопада 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року передано на розгляд судді- доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Октябрського районного суду м. Полтави матеріали справи № 645/7560/18; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У грудні 2024 року матеріали справи № 645/7560/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року відмовлено заступнику керівника Харківської обласної прокуратури у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю представника Офісу Генерального прокурора; справу № 645/7560/18 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Харківською місцевою прокуратурою № 3 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0002613 від 03 жовтня 2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння, зокрема квартирою АДРЕСА_1 .

Вказана квартира відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2002 року у справі № 2-5731/2002 та договору дарування, посвідченого 25 червня 2003 року Харківською державною нотаріальною конторою за № 3-679, належала ОСОБА_3 на праві приватної власності в цілому (по частці за кожним правовстановлюючим документом).

Згідно з договором купівлі-продажу від 22 вересня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І. В. за № 664, ОСОБА_3 продала вказану квартиру ОСОБА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А. М., за реєстровим номером 125, ОСОБА_1 продала цю квартиру ОСОБА_2 .

Ринкова вартість квартири на момент укладання договору купівлі-продажу, визначена на підставі звіту про оцінку майна, наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс і партнери» від 13 лютого 2018 року, становить 535 641,00 грн.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 грудня 2018 року № 149500639, власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2018 року, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А. М., за реєстровим номером 125, є ОСОБА_2 , а за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2017 року, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І. В., за реєстровим номером 664.

Згідно з актовим записом про смерть від 25 листопада 2016 року № 17281, складеним Харківським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 25 жовтня 2018 року № 53812987, у спадковому реєстрі відсутня інформація про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою, виданою ОЖК «Екран» від 25 жовтня 2018 року за № 298, ОСОБА_3 є власником та дійсно була зареєстрована та проживала одна до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки, виданої ОСББ «Маяк» від 09 листопада 2018 року, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 . На день смерті ОСОБА_3 у цій квартирі ніхто не проживав та не був зареєстрований.

Звертаючись до суду із позовом, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради вказував на те, що оскільки цивільна правоздатність ОСОБА_3 припинилася у момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , то на час нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу від 22 вересня 2017 року вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, і спірне майно перейшло у власність ОСОБА_1 , а надалі - ОСОБА_2 незаконно. Також прокурор вказував, що оскільки спадкові справи, видані свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 чи її заповіти, спадкові договори - відсутні, то спірне майно як відумерла спадщина мало перейти до територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, але цьому перешкодили оспорювані договори купівлі-продажу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає не повністю.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Поданий заступником керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до суду позов спрямований на захист інтересу територіальної громади на майно, яке за своїм статусом та у зв`язку з відсутністю спадкоємців померлої особи може бути визнане відумерлою спадщиною відповідно до положень статті 1277 ЦК України та глави 9 ЦПК України.

При цьому позов містить декілька позовних вимог, зокрема, про: визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 22 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І. В., реєстровий номер 664, за змістом якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Щавлєвої І. В. від 22 вересня 2017 року № 37226457 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 13 лютого 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А. М., реєстровий номер 125, за змістом якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Полехіної А. М. від 13 лютого 2018 року № 39651129 про державну реєстрація права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається із квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передання вказаного спадкового майна у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Щодо позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та передання вказаного спадкового майна у власність територіальної громади м. Харкова

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Однак положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265).

Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Отже, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Тому у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Зокрема, у частинах першій та другій статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час подання позову до суду).

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

Відповідно до положень глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі самі права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.

Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Отже, спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.

Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.

Зокрема, стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Отже, у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Тому захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А отже, застосовуючи аналогію закону, і територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно закон передбачає за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

Захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а тому з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

Аналогічних висновків дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23).

У справі яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що майно, на яке територіальна громада м. Хакрова в особі Харківської міської ради претендує, як на відумерлу спадщину, було відчужене на користь ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем, тому апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передачу її позивачу задоволенню не підлягають.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада м. Хакрова має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а таких позовних вимог прокурором заявлено не було.

Аргументи касаційної скарги про те, що у випадку вибуття майна з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, Верховний Суд у цій справі відхиляє з огляду на таке.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, отже, втрачає майно, і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див. пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Як зазначалось, статтею 1280 ЦК України передбачено, якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А отже, застосовуючи аналогію закону, й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Подібних висновків дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23).

Таким чином, за обставин цієї справи, територіальна громада м. Харкова не може розраховувати на повернення спірної квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Харкова, у зв`язку з її відчуженням добросовісному набувачу ОСОБА_2 , а має право лише на отримання грошової компенсації від особи, яка завдала такої шкоди.

Посилання у касаційній скарзі на те, що поданий заступником керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради позов у частині визнання спадщини відумерлою та передачі квартири у власність територіальної громади є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного законодавства України та не відповідають актуальній судові практиці.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково визнав ОСОБА_2 добросовісним набувачем спірного майна, є безпідставними, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання касаційної скарги на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/5154/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 640/23065/14, від 06 листопада 2019 року у справі № 641/1689/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 640/17297/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 344/2548/17, від 04 червня 2020 року у справі № 643/3144/17 та інших, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Водночас Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково застосував до вирішення спору між сторонами у цій справі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, з огляду на таке.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно.

У справі № 461/12525/15 один з відповідачів набув право власності на нерухоме майно в порядку спадкування, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі судового рішення (про встановлення факту проживання зі спадкодавицею та визнання права на спадкування за законом після її смерті), яке в подальшому було скасоване. У зв`язку з викладеним прокурор уважав, що покупець придбала квартиру в особи, яка не мала права її відчужувати, та просив визнати квартиру відумерлою спадщиною і витребувати її у покупця на користь територіальної громади.

Натомість у справі № 645/7560/18 спадщина, на переконання прокурора, є відумерлою та підлягає передачі у власність територіальної громади з тих підстав, що після смерті спадкодавця у визначений законом строк до нотаріальної контори для прийняття спадщини ніхто не звернувся; спадкоємців за заповітом і за законом немає; право власності в порядку спадкування ніким не набувалося, а спадкова справа не відкривалася. Водночас підставою для вибуття нерухомого майна із власності спадкодавця став договір купівлі-продажу, факт підробки якого встановлено в межах кримінального провадження. Тому прокурор переконаний, що, незважаючи на неодноразове відчуження спірної квартири, право власності на неї після смерті спадкодавця ніким у встановленому законом порядку не набуто.

Отже, у справі, яка переглядається, відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно не в порядку спадкування (рішення суду про визнання права на спадкування, яке в подальшому було скасовано), а на підставі підробленого, на думку прокурора, договору купівлі-продажу, у зв`язку із чим правовідносини у вказаних справах не є подібними та відсутні спільні риси між спірними правовідносинами.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2024 року у справі № 757/18879/20 (провадження № 14-127цс24).

З огляду на це, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд безпідставно послався в оскаржуваному судовому рішення на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, і тому оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає зміні шляхом викладення його мотивів у редакції цієї постанови.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири та про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на це майно

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див. пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16; пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).

Як вже зазначено Верховним Судом у цій постанові, належним способом захисту прав територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради у зв`язку з відчуженням спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 ,особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача, є отримання грошової компенсації.

Тому позовні вимоги заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22 вересня 2017 року, від 13 лютого 2018 року та про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на це майно є неналежними способами захисту прав територіальної громади м. Харкова та не підлягають задоволенню з цих підстав.

Отже, у справі, яка переглядається, апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог прокурора, однак з помилкових мотивів.

Тому оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає зміні і у цій частині.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду по суті спорку, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду справи

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанцій повно встановив обставини справи та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак з помилкових мотивів, то касаційна скарга керівника Харківської обласної прокуратури підлягає задоволенню частково, а мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення - зміні в редакції цієї постанови.

В іншій частині таке судове рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, зміну судового рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову лише в його мотивувальній частині, то судові витрати за подання позову та касаційної скарги залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті постанову Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець