ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 липня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12491/23

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/9/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державна казначейська служба України, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Супруна О.П. від 16 жовтня 2023 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив: визнати, що протиправна бездіяльність, протиправні дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, протиправна бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (на даний час має назву Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), і тривале невиконання судових рішень по справі №750/3857/21 Державною казначейською службою України призвели до завдання матеріальної шкоди у розмірі 19 548 грн. 04 коп., яка складається із 3% річних у розмірі 2 219 грн. 18 коп. і інфляційних втрат у розмірі 17 328 грн. 86 коп.; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 19 548 грн. 04 коп., яка складається із 3% річних у розмірі 2 219 грн. 18 коп. і інфляційних втрат у розмірі 17 328 грн. 86 коп., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку. В обґрунтування позову, із посиланням на статті: 56, 124, 129 Конституції України, Закон України "Про виконавче провадження", Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", ОСОБА_1 зазначав, що тривале невиконання рішень суду, ухвалених на його користь, призвело до матеріальної шкоди. Позивач вказував, що оскільки відповідачі порушили грошове зобов`язання, у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення, у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.10.2023 року позов ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди, задоволено. Судом стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 2 219 грн. 18 коп. та інфляційні втрати у розмірі 17 328 грн. 86 коп., а всього: 19 548 грн. 04 коп., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.10.2023 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.10.2023 року ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, і тому підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність порушення встановленого Законом строку щодо перерахування коштів позивачу. За доводами апелянта, при виконанні виконавчого листа від 23.10.2021 року №750/3857/21, Державна казначейська служба України діяла в чіткій відповідності до чинного законодавства, не порушуючи права позивача. Після здійснення всіх передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, заходів, Головне управління ДКСУ 15.11.2021 року направило до органу Казначейства вищезазначений виконавчий лист. Апелянт вказує, що виконавчий лист знаходився в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Доводи апеляційної скарги зазначають, що Казначейством, в межах бюджетних призначень, 19.07.2023 року було перераховано кошти на користь позивача, тобто, свої зобов`язання щодо виконання рішення суду по справі №750/3857/21 перед позивачем Казначейство виконало в повному обсязі. Апелянт звертає увагу на ту обставину, що боржником у справах про стягнення моральної шкоди повинна бути лише Держава Україна. Апелянт стверджує, що Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, між позивачем та Казначейством до ухваленого рішення у справі №750/3857/21 не існувало будь-яких зобов`язань, і тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч.2 статті 625 ЦК України, відсутні. За доводами апелянта, суд першої інстанції при розгляді даної справи не застосував висновки у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц, від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17, від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Доводи апеляційної скарги вказують, що ч.2 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачено, що компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Казначейством). Проте, стягнення шкоди на користь ОСОБА_1 по виконавчому листу №750/3857/21 здійснювалось з Державного бюджету України, а не з окремого державного органу. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що компенсація за порушення строку перерахування коштів, передбачена цим Законом, не поширюється на судові рішення, виконання яких здійснено за КПКВК 3504030. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, відповідно до якого виконувався виконавчий лист по справі №750/3857/21, не передбачає строку для виконання рішень суду про відшкодування шкоди з державного бюджету. Проте, законодавством визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Апелянт вважає, що позивач помилково посилається на статтю 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", оскільки правовідносини, які склалися, не підпадають під дію цього Закону, зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів, тому посилання позивача на наявність порушення строку перерахування коштів, є незаконними та необґрунтованими, а отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення. Апелянт вказує, що дана позиція Казначейства підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року по справі №826/17656/16. Апелянт звертає увагу на ті обставини, що виконання рішення поза чергою є неможливим, оскільки це призведе до перевищення повноважень працівників Казначейства та порушення принципу рівності стягувачів перед законом, адже будуть порушені права осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше, ніж позивач. За даних обставин, апелянт вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, у розумінні вимог статті 81 ЦПК України, підстав інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди в сумі 17 328,86 грн., трьох відсотків річних в сумі 2 219,18 грн. та стягнення їх з Державного бюджету України.

03.01.2024 року на електронну адресу Чернігівського апеляційного суду через систему "Електронний суд" надійшов відзив позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу (а.с.198-203), в якому він просить апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.10.2023 року, залишити без змін.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.10.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору належним чином повідомлені про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова, від 11.06.2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 08.10.2021 року (справа№750/3857/21), позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 50 000 гривень шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. Рішення суду набрало законної сили 08.10.2021 року (а.с.23-26).

23.10.2021 року Деснянським районним судом м. Чернігова видано виконавчий лист №750/3857/21 на виконання вказаного рішення суду від 11.06.2021 року (а.с.13).

19.07.2023 року Казначейство виплатило ОСОБА_1 50 000 гривень, на виконання рішення суду від 11.06.2021 року (а.с.14).

20.07.2023 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою про нарахування компенсації і інфляційних втрат за несвоєчасне виконання виконавчого листа і рішення Деснянського районного суду м. Чернігова по справі №750/3857/21, у відповідь на яку листом від 27.07.2023 року №5-11-11/13491 позивача було повідомлено, що 19.07.2023 року Казначейством здійснено безспірне списання коштів на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду міста Чернігова від 23.10.2021 року по справі №750/3857/21 за рахунок бюджетної програми 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових осіб" (далі - КПКВК 3504030). Виплата компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за судовим рішенням передбачена частиною першою статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон). При цьому, частиною першою статті 2 Закону передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізації майна якої забороняється відповідно до законодавства. Таким чином, компенсація за порушення строку перерахування коштів, передбачена Законом, не поширюється на судові рішення, виконання яких здійснено за КПВК 3504030 (а.с.16-17).

Отже, 19.07.2023 року Державна казначейська служба України виплатила ОСОБА_1 кошти у сумі 50 000 гривень, на виконання судового рішення і виконавчого листа №750/3857/21 без виконання приписів статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", в частині нарахування і виплати компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.10.2023 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями суду, і у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь 19 548 грн. 04 коп., а саме, 3% річних у сумі 2 219 грн. 18 коп. та інфляційних втрат у сумі 17 328 грн. 86 коп., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 28.05.2025 року у справі 750/12323/23, провадження №61-686св24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про визнання факту, стягнення трьох відсотків річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди.

Як зазначено у вказаній постанові, "…Європейський Суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

За змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2022 року в справі №761/28949/17 (провадження №14-148цс21) вказано, що "Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 викладено загальні висновки щодо принципів визначення юрисдикції судового спору в цілому. Зокрема, міститься висновок про те, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених цією нормою грошових сум з огляду на їх похідний характер від основного спору підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за якою слід розглядати основний спір. Також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №761/11256/17 зроблено висновок про те, що вимоги про стягнення з Фонду інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних з виплатою вкладнику відшкодування за вкладами, тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства".

Такий висновок підтверджений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2023 року у справі №420/2411/19 (провадження №11-422апп21) (див. пункти 51-59).

Відповідно до частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства."

У даній справі №750/12491/23 ОСОБА_1 просив визнати, що протиправна бездіяльність, протиправні дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, протиправна бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (на даний час має назву Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), і тривале невиконання судових рішень по справі №750/3857/21 Державною казначейською службою України призвели до завдання матеріальної шкоди у розмірі 19 548 грн. 04 коп., яка складається із 3% річних у розмірі 2 219 грн. 18 коп. і інфляційних втрат у розмірі 17 328 грн. 86 коп.; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 19 548 грн. 04 коп., яка складається із 3% річних у розмірі 2 219 грн. 18 коп. і інфляційних втрат у розмірі 17 328 грн. 86 коп., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних, передбачене положеннями статті 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, і вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим. Враховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Оскільки спір у даній справі виник, як наслідок ухвалення Чернігівським окружним адміністративним судом постанови від 14.05.2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення, Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та бездіяльності, визнання протиправними і скасування рішень та зобов`язання вчинити дії, то він підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди, суд першої інстанції не визначився із правовою природою спірних правовідносин, не звернув увагу на суб`єктний склад учасників справи, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про підсудність зазначеної справи суду цивільної юрисдикції та розглянув її по суті.

Враховуючи суб`єктний склад сторін спору та характер спірних правовідносин, спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

За даних обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.10.2023 року підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Частиною 1 статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257цього Кодексу.

Відповідно до приписів частини 4 статті 377 ЦПК України, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Зважаючи на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права щодо правил юрисдикції, що є підставою для скасування ухваленого судового рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги та закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції не перевіряє доводи апеляційної скарги щодо правильності вирішення спору по суті судом першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.10.2023 року - підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частиною першою статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Також апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови апеляційного суду, звернутися до Чернігівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

При цьому, необхідно зазначити, що 10.07.2025 року від позивача ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшла заява про направлення справи №750/12491/23 за його позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - до Чернігівського окружного адміністративного суду для подальшого розгляду за встановленою юрисдикцією.

Враховуючи те, що апеляційний суд дійшов висновку, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди, підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, заява позивача ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією - підлягає задоволенню, а справа №750/12491/23, підлягає направленню для розгляду за встановленою юрисдикцією до Чернігівського окружного адміністративного суду, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи.

Керуючись статтями: п.1 ч.1 статті 255; 256, 367; ч.1 статті 377, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 жовтня 2023 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди - закрити.

Заяву ОСОБА_1 про направлення справи №750/12491/23 за встановленою юрисдикцією - задовольнити.

Направити справу №750/12491/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди, до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 29.07.2025 року.

Головуючий: Судді: