Провадження № 2/723/499/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд

Чернівецької області в складі:

головуючого судді Яківчика І.В

за участю:

секретаря судових засідань Крупчак М.І.

позивача ОСОБА_1

адвоката Манзюка В.І.

представників відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника позивача ОСОБА_5 до Релігійної організації "Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці" про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника позивача ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом про визнання договору дарування недійсними, посилаючись на те, що 23 липня 2009 року було укладено Договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за №2378, за яким було подаровано належну позивачу 1/2 частини житлового будинку із залом для релігійних зібрань, що знаходиться в АДРЕСА_1 та Договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №2380 за яким було подаровано належну йому 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0398 на користь релігійної організації Церква Христова в м.Чернівці (в даний час назва церкви Релігійна організація «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці"), однак дані правочини було вчинено внаслідок помилки, тому позивач вважає, що договори дарування підлягають визнанню недійсними у судовому порядку.

Про існування договорів дарування він дізнався з матеріалів цивільної справи про оскарження дій з незаконного зняття з реєстрації місця проживання його та його малолітньої дитини.

З 2000 року він був проповідником цієї церкви та завджи існувало два житлові будинки, один житловий будинок із залом для релігійних зібрань на першому поверсі та з житловими кімнатами, ванною та туалетами на другому поверсі, а другий його власне житло. ОСОБА_1 особисто займався будівництвом двох будинків та з 2008 року (з моменту здачі в експлуатацію) проживав там.

ОСОБА_1 зазначає, що він не усвідомлював, що договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки були укладені.

Його обманули і він помилявся, щодо самої природи договору дарування житлового будинку та вважав, що він дарує саме житловий будинок з залом для релігійних зібрань, а не будинок в якому він проживає з сім`єю.

Наявність обману при укладенні договорів дарування житлового будинку ОСОБА_1 пояснює тим, що йому представляли необхідність укладення правочину договору користування (оренди) залою, розміщеній в житловому будинку, або пожертви, натомісмть фактично під впливом обману та помилки його змусили підписати договори дарування, оскільки це було ніби-то більш законно.

Дарувальниками по спірному договору дарування житлового будинку були ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і саме ОСОБА_4 займався підготовкою документів та оформленням договору дарування та пояснював позивачу, що він дарує виключно житловий будинок з залом для релігійних зібрань літ. "А", а землю потрібно подарувати, бо інакше не можливо оформити договір дарування залу для релігійних зібрань.

Посилаючись на обставини викладені в позові позивач просив суд визнати недійсним Договір дарування житлового будинку від 23.07.2009 року №2378 посвідчений приватним нотаріусом Коржан В.Д. в частині передачі частини житлового будинку із залом для релігійцних зібрань, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №68741177 від 04.08.2023 року, визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки від 23.07.2009 роуц №2380 в частині передачі земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0398, належної ОСОБА_1 у власність Релігійної органцізації Церква Христова в місті Чернівці та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжеь №67883117 від 05.06.2023 року.

До закінчення підготовчого судового засідання позивач подав уточненй позов, змінивши підстави позову та зазначив, що договори дарування були укладені виключно з підстав помилки, оскільки ОСОБА_1 помилявся щодо природи договору дарування житлового будинку та вважав, що він дарує саме житловий будинок із залом для релігійних зібрань, оскільки як вбачається із копії поповерхового плану житловий будинок складається з двох окремих житлових будинків літ. «А» та літ «Б». Один житловий будинок (літ. «А») це зал для релігійних зібрань, а інший житловий будинок літ. Б є житловим будинком в якому ОСОБА_1 проживає і проживав із сім`єю на момент укладення договору дарування.

ОСОБА_1 мав намір подарувати саме зал для релігійних зібрань, а відповідно, як наслідолк підлягає визнанню недійсним також і договір дарування земельної ділянки

Відповідач подав відзив на позов, в якому вважає, що підстави викладені позивачем у позові щодо часткової зміни підстав позову та позовні вимоги викладені у ній є необґрунтованими та безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі з наступних підстав: відповідачу не незрозуміла позиція позивача, а саме у чому полягає часткова зміна підстав позову. Зокрема у позовній заяві підставою для визнання договорів недійсними позивач вказував що помилявся щодо укладення договору, а тепер згідно поданої заяви він вважає що помилявся тільки частково? Фактично позивач своєю заявою просить суд визнати договір дарування житлового будинку в «частині», хоча описує майно, яке подароване згідно оспорюваного договору в цілому та договір дарування земельної ділянки «в частині» хоча вказує кадастровий номер всієї земельної ділянки під будівлею! Як відповідач уже повідомляв у відзиві поданому на першу позовну заяву, у позовній заяві позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ним було підписано оспорювані договори внаслідок помилки та обману. Але фактично не надав жодного обгрунтованого пояснення в чому ж полягав обман та якою була його помилка. А саме він ні у позові ні у поданій заяві не надав обгрунтованого пояснення яким чином він став співвласником майна разом з гр. ОСОБА_4 , які кошти ним було витрачено на отримання спірного майна у власність, і чому на підтвердження таких витрат не надано належних доказів. У заяві про часткому зміну підстав позову позивач ОСОБА_1 знову посилається на те, що ним було підписано оспорювані договори внаслідок помилки та обману. Але фактично не надає жодного обгрунтованого пояснення в чому ж полягав обман та якою була його помилка і яким чином саме обдарований Релігійна організація, в особі його представника, ввела позивача в оману, що призвело до помилки під час укладення оспорюваних договорів. Також ні в основному позові, ні у заяві про часткову зміну підстав позову ОСОБА_6 не надав обгрунтованого пояснення, яким чином він став співвласником житлового будинку (який він «Будував за власні кошти» разом з гр. ОСОБА_4 , (який не перебуває з позивачем у родинних стосунках), які доходи він мав на момент будівництва такого дороговартісного житлового будинку з залом для релігійних зібрань і чому на підтвердження таких витрат не надано належних доказів. Дивною є позиція позивача що від будував будинок сам, але право власності на нього набув разом з гр. ОСОБА_4 , а саме на житловий будинок з залом для релігійних зібрань .

Подані позивачем докази не можуть бути прямим підтвердженням того, що позивач фактично намагається поділити подароване майно на два об`єкта. Зокрема на спростування такого пояснення позивача є у справі копія Технічного паспорта на спірне майно, яким підтверджено той факт, що подароване майно є одним комплексом, не розділеним на два об`єкти, і право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 набуто на двох співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (які не перебувають у родинних стосунках), відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.01.2009 року та оформлено як спільна сумісна власність без визначення часток. Позивач не надав жодного доказу того, що він виділив свою частку у майні, звертався щодо вирішення такого питання до суду або до іншого співвласника ОСОБА_4 для оформлення поділу майна в натурі в нотаріальному порядку.

У спірному будинковолодінні є три лічильники на водопостачання, і офіційно оплата від імені церкви проводилась по одному (але на прізвище позивача як представника релігійної організації), два інші використовувались для визначення об`єму споживання окремо для житлової частини будинковолодіння і для його нежитлової частини Всі ці визначення проводились шляхом приблизного підрахунку по узгодженню між церквою та ОСОБА_1 , який споживав воду та електроенергію, бо фактично використовував будинок як службове приміщення для проживання як проповідника церкви. Також оплата по лічильникам за воду, газ. електропостачання здійснювалася позивачем ОСОБА_6 як представником релігійної організації, за кошти від внесків членів релігійної громади та благодійних внесків і тільки частково відшкодовувалась ОСОБА_6 за спожиті комунальні послуги. Починаючи з квітня 2022 року, ОСОБА_6 взагалі не оплачував комунальні послуги, в тому числі електроенергію, хоча його дружина та дитина проживали у житловому будинку та користувались ними в повному обсязі. І тільки вже під час розгляду справи у суді позивач раз чи два оплатив кошти за електроенергію, хоча борги у нього значно більші. Неправдивими є також пояснення позивача на підтвердження його особистого права власності на земельну ділянку та, що він особисто оплачував податок на земельну ділянку і на підтвердження цього подав квитанції про оплату. ОСОБА_6 якщо і сплачував певні платежі то тільки як представник релігійної організації - власника земельної ділянки.

Просили відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши цивільну справу та проаналізувавши подані до суду сторонами та витребувані судом докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи і відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належав житловий будинок із залом для релігійних зібрань, що в АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане Великокучурівською сільською радою 29.07.2008 року. Право власності на підставі вказаного свідоцтва зареєстровано Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 31 липня 2008 року.

Вказаний об`єкт нерухомості житловий будинок із залом для релігійних зібрань є єдиним цілісним об`єктом і складається із будівлі для релігійних зібрань літ «А» та житлового будинку літ. «Б». Частки між співласниками не визначались.

Крім цього ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належала також і земельна ділянка, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0873 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 094239, кадастровий номер 010010398.

23 липня 2009 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 використовуючи свої правомочності власників уклали договір дарування житлового будинку та подарували, а Релігійна організація Церква Христова в м. Чернівці прийняла в дар житловий будинок із залом для релігійних зібрань.

Згідно зазначеного договору сторони ствердили, що фактична передача житлового будинку із залом для релігійних зібрань від дарувальників до Релігійної організації Церква Христова в місті Чернівці відбулася до укладення цього договору, а дарувальники крім цього засвідчили, що вказане майно нікому іншому не продание, не подароване і в спорі та під забороною не перебуває.

Договір дарування житлового будинку із залом для релігійних зібрань підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 2378.

Цього ж числа (23.07.2009 року) ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подарували Релігійній організації Церква Христова в місті Чернівці земельну ділянку площею 0,0873 га, яка їм належала.

Спору, щодо особистого підписання вказаних договорів дарування між сторонами не існує, як не існує і спорів щодо належності дарувальникам подарованих ними об`єктів нерухомості.

Згідно правил визначених статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України).

Згідно ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правилами ст. 727 ЦК України визначено, що дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей у випадках які зазначені у вказаній статті, на жодну із яких позивач не посилається.

Нормами Цивільного Кодексу про правочини визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ст. 202 ч. 1 ЦК України).

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя). Правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Змінюючи підстави позову позивач зазначив, що договори дарування були укладені виключно з підстав помилки, так як ОСОБА_1 помилявся щодо природи договору дарування житлового будинку та вважав, що він дарує саме житловий будинок із залом для релігійних зібрань, оскільки як вбачається із копії поповерхового плану житловий будинок складається з двох окремих житлових будинків літ. «А» та літ «Б». Один житловий будинок (літ. «А») це зал для релігійних зібрань, а інший житловий будинок (літ. «Б») є житловим будинком в якому ОСОБА_1 проживає і проживав із сім`єю на момент укладення договору дарування.

Статтею 229 ЦК України визначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним . Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тобто помилка це неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Із первісної позовної заяви вбачається, що посилання позивача ОСОБА_1 на помилку нерозривно пов`язане із обманом, який допустили інші учасники правочину по відношенню до нього.

В заяві про зміну підстав позову, позивач зазначає, що на зміну підстав позову вплинуло його ознайомлення із матеріалами нотаріальної справи, які надійшли на виконання ухвали суду, оскільки ОСОБА_1 обгрунтовано вважав, що він дарує житловий будинок із залом для релігійних зібрань але як вбачається із копії поповерхового плану, даний житловий будинок складається із двох окремих житлових будинків літ. А та літ. Б.

Суд знаходить, що вказане є маніпуляцією позивача, який не викладає обгрунтування підстав помилки при укладенні договору дарування, а будує їх на підставі ознайомлення із матеріалами справи в т.ч. нотаріальною справою витребуваною судом.

При цьому судом встановлено, що ніяких двох житлових будинків в описі об`єкта нерухомості ні в свідоцтві про право власності (а.с.84), ні у витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.85), ні в договорі дарування (а.с.83), а ні в схематичних позначеннях цього об`єкту нерухомості, які позивач називає копією поповерхового плану (а.с. 134-136) - не зазначено.

Тобто судом безсумнівно встановлено, що об`єкт нерухомості значиться як один об`єкт нерухомості - житловий будинок із залом для релігійних зібрань та складається із будівлі для релігійних зібрань літ «А» площею 209,10 кв.м. та із житлового будинку літ. «Б», площею 164,30 кв.м.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтиовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів наявності помилки, тобто неправильного сприйняття ОСОБА_1 предмета договору дарування, яке вплинуло на його волевиявлення за відсутності якої, за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним, суду не надано.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 так як і інший співвласник житлового будинку із залом для релігійних зібрань ОСОБА_4 , розумів, що він дарує релігійній організації Церква Христова в м.Чернівці саме той об`єкт яким він володів і його волевиявлення, як і волевиявлення іншого співвласника цього об`єкта, було вільним і безпомилковим.

Обидва співвласники, дарувальники були проповідниками вказаної Церкви і їх воля до того ж відповідала волі прихожан цієї Церкви, які спільно, за спільні кошти і пожертви, будували єдиний об`єкт нерухомості під назвою - «Житловий будинок із залом для релігійних зібрань».

Таким чином аналізуючи єдину підставу для визнання договору дарування житлового будинку недійсним, а саме помилку дарувальника щодо природи укладеного договору, суд приходить до висновку, що такої помилки фактично не існувало, як на момент укладення договору дарування так і на час розгляду цивільної справи в суді.

Зазначаючи цю ж підставу (помилка) для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, позивач зазначив, що таку помилку він допустив під впливом обману. При цьому не зазначає хто ж його обманув і як саме.

Приймаючи до уваги, що зміна підстав позову щодо укладеного договору дарування земеьної ділянки фактично не відбулася, суд для повного розгляду цивільної справи аналізує обставини зазначені в первісному позові щодо обману.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином для доказування цієї обставини або підстави визнання правочину недійсним, позивач зобов`язаний був би надати докази що одна із сторін правочину, а саме інший дарувальник ОСОБА_4 чи релігійна організація Церква Христова в м. Чернівці, як обдаровувана особа, впливали на волевиявлення ОСОБА_1 шляхом заперечення певних обставин чи замовчування їх існування.

Таких доказів суду не надано. Більше того інший співвласник ОСОБА_4 і в суді також підтвердив своє бажання та і волю ОСОБА_1 на передачу побудованого об`єкту і земельної ділянки законнолму власнику - Релігійній організації «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці».

На момент укладення долговору дарування земельної ділянки ОСОБА_1 був проповідником та керівником обдаровуваної юридичної особи, а тому впливу на нього зі сторонни організації, якою він керував бути не могло.

Впливу (обману) на ОСОБА_1 зі сторонни представника релігійної організації ОСОБА_7 , який був обраний членами релігійної організації саме для підписання договору дарування, судом не встановлено.

Із позовної заяви суду відомо, що договори, в т.ч. договір дарування земельної ділянки, були підписані ОСОБА_1 внаслідок обману зі сторонни членів церкви ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , які спонукали його підписати договір дарування. Створювали психологічний тиск, тобто вимагали просто підписати документи без належного попереднього ознайомлення, з метою привласнення ОСОБА_4 всього майна.

В суді вказані обставини не знайшли підтвердження ні в показаннях свідка ОСОБА_9 ні в показаннях інших свідків та поясненнях іншого дарувальника.

Вказані твердження, на думку суду, яка основана на дослідженні всіх доказів по справі, є надуманими і бездоказовими.

При цьому слід відмітити, що ОСОБА_8 не була учасником договору, а тільки давала згоду на відчуження її чоловіком ОСОБА_4 їх власності точно так же, як це робила і дружина ОСОБА_1 .

Таким чином жодних підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, судом не встановлено.

До того ж позивач не надав суду жодних доказів його звернення до правоохоронних органів з приводу обману, психологічного тиску, вимагання зі сторони членів общини, проповідників чи інших осіб.

Суд знаходить, що всі докази, в тому числі показання свідків, які надані на підтвердження здійснення будівництва ОСОБА_1 спірного житлового будинку із залом для релігійних, зібрань не є доказами на підтвердження предмета позову, а відповідно вказані докази до уваги не приймаються.

Всі інші твердження позивача, та докази на їх підтвердження, які були предметом дослідження в суді і які не мають відношення до дійсного предмета позову, судом також до уваги не приймаються.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 83, 89, 158, 229, 246, 264, 352 ЦПК України та на підставі ст.ст. 202-204, 229, 230, 319, 717, 719, 727 ЦК України, суд

ухвалив:

Змінені позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника позивача ОСОБА_5 до Релігійної організації "Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці" про визнання договору недійсним - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Іван ЯКІВЧИК