Справа № 308/6575/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м.Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Дегтяренко К.С.

секретар судового засідання Чейпеш В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фартушок Тараса Ігоровича до Головного управління національної поліції в Закарпатській області, третя особа Перша Ужгородська державна нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна,-

встановив:

12 травня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Фартушок Т.І. звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції в Закарпатській області, третя особа Перша Ужгородська державна нотаріальна контора в якому просить:

- зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири за адресою АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови про накладення арешту на майно Слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області б/н від 17.01.2006 року, зареєстрований 17.01.2006 року Першою ужгородською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером обтяження 2797131.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

Позовну заяву мотивує тим, що 08.02.2024 ОСОБА_1 , при оформлені спадщини за покійною матір`ю ОСОБА_2 , було виявлено, що на об`єкт спадщини, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 накладений арешт.

Позивач зазначає, що у листі №33/02-14 від 22.04.2025 року, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Шешені Тетяна Олексіївна, вказує, що спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 є її син ОСОБА_1 , який єдиний подав заяву на прийняття спадщини та прийняв таку спадщину після смерті матері. Нотаріусом зупинена видача свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 до зняття арешту.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером 426322895 вбачається наявність обтяження «арешт нерухомого майна» за реєстраційним номером обтяження №2797131 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрований 17.01.2006 року Першою державної нотаріальною конторою на підставі Постанови за №б/н від 17.01.2006 слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області.

Згідно Постанови про накладення арешту на майно від 17.01.2006 року, слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області лейтенантом міліції Скреклею І.В. за матеріалами кримінальної справи №1100506 було вирішено з метою припинення злочинної діяльності накласти арешт на наступні об`єкти нерухомості, зокрема: квартиру АДРЕСА_2 . У постанові зазначено, що підозрюваною у кримінальній справі є ОСОБА_4 , до якої ОСОБА_5 не мала жодного відношення. Остання набула у власність арештовану квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_6 05.04.2005 року згідно Договору купівлі-продажу квартири за №740, тобто до моменту накладення арешту на таке майно.

У відповіді на запит ОСОБА_1 , Ужгородське районне управління поліції ГУНП в Закарпатській області за №25347-2025 від 26.06.2025 повідомило, що у кримінальній справі за №1100506 прийнято рішення про зупинення кримінальної справи від 11.08.2012 майором поліції Осовська М.М. на підставі ст. 206 п. 3 Кримінального процесуального кодексу України від 28.12.1960 року.

Позивач зазначає, що відомості в реєстрі заборон про накладення арешту на спадкове майно, квартиру АДРЕСА_2 прямо впливає на права Позивача, позбавляє можливості оформити спадкове майно, мирно володіти, користуватись та розпоряджатися таким майном. Водночас, позивач позбавлений в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту захистити своє порушено право власності, відтак наявні підстави для захисту такого права власності шляхом скасування арешту накладеного на майно на підставі Постанови Слідчого СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області за №б/н від 17.01.2006.

03 червня 2025 року представником відповідача ГУНП в Закарпатській області Яблонським О.О. подано відзив на позовну заяву, згідно якого останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити, у зв`язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

10 червня 2025 року представником позивача подана відповідь на відзив, згідно якого зазначає, що повністю не погоджується з наведеними у відзиві запереченнями та твердженнями, вважає такі безпідставними та необґрунтованими такими, що не спростовують доводи позивача наведені ним у позовній заяві.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2025 року закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання 24 липня 2025 року:

представник позивача не з`явився, про час, дату та місце розгляду повідомлявся належним чином, адвокатом Фартушок Т.І. подано заяву про розгляд справи у їх відсутності.

представник відповідача Олексій В.В. не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, разом з тим подано заяву згідно якої останній просить розгляд заяви провести у його відсутності.

представник третьої особи Першої Ужгородської державної нотаріальної контори не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, будь яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Застосування технічних засобів фіксування під час розгляду цивільної справи не здійснювалось відповідно до ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників судового процесу.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , є спадкоємцем по смерті своєї матері ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 належала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

При оформлені спадщини за покійною матір`ю позивачем виявлено, що на об`єкт спадщини, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 накладений арешт.

Арешт накладено постановою від 17.01.2006 року, слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області лейтенантом міліції Скреклею І.В., в межах кримінальної справи №1100506.

Станом на день розгляду справи арешт не знято.

Дослідивши матеріали справи, докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступних висновків.

08 лютого 2024 року ОСОБА_1 , при оформлені спадщини за покійною матір`ю ОСОБА_2 , було виявлено, що на об`єкт спадщини, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 накладений арешт.

Позивач зазначає, що у листі №33/02-14 від 22.04.2025 року, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Шешені Тетяна Олексіївна, вказує, що спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 є її син ОСОБА_1 , який єдиний подав заяву на прийняття спадщини та прийняв таку спадщину після смерті матері. Нотаріусом зупинена видача свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 до зняття арешту.

Згідно Постанови про накладення арешту на майно від 17.01.2006 року, слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області лейтенантом міліції Скреклею І.В. за матеріалами кримінальної справи №1100506 було вирішено з метою припинення злочинної діяльності накласти арешт на наступні об`єкти нерухомості, зокрема: квартиру АДРЕСА_2 . У постанові зазначено, що підозрюваною у кримінальній справі є ОСОБА_4 , до якої ОСОБА_5 не мала жодного відношення.

Остання набула у власність арештовану квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_6 05.04.2005 року згідно Договору купівлі-продажу квартири за №740, тобто до моменту накладення арешту на таке майно. Копія вказаного договору міститься в матеріалах справи.

Зі змісту вказаного договору вбачається, що такий укладено та підписано від імені продавців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Разом із тим, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером 426322895 вбачається наявність обтяження «арешт нерухомого майна» за реєстраційним номером обтяження №2797131 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрований 17.01.2006 року Першою державної нотаріальною конторою на підставі Постанови за №б/н від 17.01.2006 слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області.

Ужгородським районним управлінням поліції ГУНП в Закарпатській області повідомлено, що у кримінальній справі за №1100506 прийнято рішення про зупинення кримінальної справи від 11.08.2012 майором поліції Осовська М.М. на підставі ст. 206 п. 3 Кримінального процесуального кодексу України від 28.12.1960 року.

Як встановлено із матеріалів справи ні Позивач - ОСОБА_1 , ні його покійна матір - ОСОБА_5 , що була власником квартири, жодного відношення до кримінальної справи за №1100506 не мають.

Суд при розгляді справи враховує те, що позивач не є стороною кримінального провадження №1100506 та відповідно йому не було відомо ні про хід досудового розслідування ні про прийняте судом рішення за результатами розгляду кримінального провадження. Відповідно йому не було відомо і про постанову слідчого якою було накладено арешт на належне йому нерухоме майно. Вказане свідчить про те, що з об`єктивних причин позивач не міг додати до позовної заяви докази та надати відомості щодо кримінального провадження та обставини щодо накладення арешту на належну йому квартиру.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зі змісту постанови про накладення арешту на майно від 17 січня 2006 року вбачається, що такий накладено на підставі ст. ст. 125,126 КПК України (1960 р.)

Відповідно до т. 125,126 КПК України 1960 року, слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову.

В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову.

Стаття 126 КПК України 1960 року визначено порядок забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Так, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду.

Майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам. Особи, яким передано майно, попереджаються під розписку про кримінальну відповідальність за його незбереження.

Не підлягають описові предмети першої потреби, що використовуються особою, у якої проводиться опис, і членами її родини. Перелік цих предметів визначено в Додатку до Кримінального кодексу України. Арешт майна і передача його на зберігання оформляються протоколом, який підписується особою, що проводила опис, понятими і особою, яка прийняла майно на зберігання. До протоколу додається підписаний цими особами опис переданого на зберігання майна. Для встановлення вартості описаного майна в необхідних випадках запрошується спеціаліст, який також підписує протокол і опис майна з його оцінкою. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першоїстатті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що: «21. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

21.1. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальнимкодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України1960року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України2012року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

21.2. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

21.3. Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

21.4. Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України2012року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

21.5. Якщо арешт накладений за КПК України2012року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 760/23634/21 (провадження № 61-5275св23) вказано, що: «у розглядуваній справі суди встановили, що арешт на квартиру було накладено у 2000 році під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 . Рішенням Жовтневого місцевого суду м. Києва від 09 серпня 2001 року в справі № 2-1414/01 звільнено з-під арешту 1/3 частину вказаної квартири. Закриваючи провадження у цивільній справі, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_1 не була ні учасником кримінального провадження (розпочатого та звершеного за правилами КПК України 1960 року), ні учасником виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на квартиру та звернулась до суду із позовом про захист своїх прав співвласника майна, а отже заявлений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 761/30856/21 (провадження № 61-6031св23) зазначено, що: «апеляційний суд залишив поза увагою те, що порядку і способів скасування арешту майна після закінчення судового розгляду та постановлення обвинувального вироку у КПК України1960року не було встановлено для осіб, які не були учасниками такої справи. Тож позивач як власник майна, який не мав будь-якого правового статусу у кримінальному провадженні, за чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не приведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції. Немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом Акціонерного товариства «МЕТАБАНК» не є судом, установленим законом. За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин цієї справи виключно звернення до суду у порядку цивільного судочинства з позовом про звільнення майна з-під арешту є ефективним способом захисту порушеного права особи, яка наполягає на тому, що є власником спірної квартири».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/1750/23 (провадження № 61-12325св23).

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідно до ч. 2ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно ч. 1 ст.263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Згідно зі статтею 170 КПК України, чинного на час розгляду справи, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право власника цього майна.

За змістом статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено зокрема у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

У даному випадку, позивач вказує що наявність обтяження щодо належної йому квартири, є перешкодою для її відчуження.

Враховуючи встановлені обставини справи та те, що позивач не був учасником кримінального провадження, питання про скасування арешту на квартиру не вирішувалося, минув тривалий час після розгляду справи, а майно у виді зазначеної вище квартири придбано на підставі договору купівлі-продажу який не визнано недійсним (відомості про зворотнє суду не надано), суд дійшов висновку щодо порушення права позивача на мирне володіння своїм майном, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення вимог та звільнення з під-арешту квартири.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12-13, 77-82, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фартушок Тараса Ігоровича до Головного управління національної поліції в Закарпатській області, третя особа Перша Ужгородська державна нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити.

Скасувати арешт накладений на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна: 10314366, накладений на підставі постанови про накладення арешту на майно Слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області б/н від 17.01.2006 року, зареєстрований 17.01.2006 року Першою ужгородською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номер обтяження 2797131.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Закарпатського апеляційного суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головного управління національної поліції в Закарпатській області, що знаходиться за адресою вул. Ф.Ракоці, 13, м. Ужгород, Закарпатська обл., .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, що знаходиться за адресою вул.Собранецька, буди.47, м. Ужгород, Закарпатська обл., .

Суддя Дегтяренко К.С.