Провадження № 22-ц/802/570/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстровану шлюбі з 16 липня 2011 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .

Позивач також зазначив, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться його здоров`ям та успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування, не створює умов для отримання освіти. Тим самим відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо дитини.

Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно. Дитина знаходиться на його повному утриманні та проживає з ним.

Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд позбавити відповідачку ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також просив судовий збір покласти на відповідачку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2025 року у цій справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_5 задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної карги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з врахуванням обставин справи та інтересів дитини дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідачки ОСОБА_3 батьківських прав з врахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 з 16 липня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2014 року (а. с. 12, 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04 січня 2012 року (а. с. 9).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2024 року ухвалено стягувати із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 03 жовтня 2024 року (а. с. 68, 69).

Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 16 червня 2021 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з його батьком ОСОБА_1 (а. с. 17). Син сторін у справі - ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 29308 (а. с. 11).

Згідно з інформацією про участь батьків у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_4 , наданої Комунальним закладом загальної середньої освіти «Луцька гімназія № 20 Луцької міської ради» 24 вересня 2024 року за вихідним № 01-22/201, ОСОБА_4 є учнем 7-Б класу ЗЗСО № 20, де навчається з 01 вересня 2018 року (з 1-го класу). Школу відвідує систематично, уроки без поважних причин не пропускає, на уроках дисциплінований, уважний. Проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_7 . Вихованням дитини займається батько, забезпечує усім необхідним для навчання, контролює виконання домашніх завдань, дбає про всебічний розвиток. Батько є активним учасником шкільного життя сина, перебуває на постійному зв`язку з класним керівником, відвідує батьківські збори. Зі слів батька матір дитини - ОСОБА_3 життям сина не цікавиться і участі у його вихованні не бере. За час навчання матір жодного разу не відвідала школу, не спілкувалася ні з класним керівником, ні з учителями - предметниками (а. с. 15).

У акті обстеження умов поживання сім`ї ОСОБА_8 від 19 вересня 2024 року зазначено, що ОСОБА_1 проживає разом з малолітнім сином ОСОБА_5 за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , для виховання та розвитку дитини створені належні умови (а. с. 14).

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини відповідачка ОСОБА_3 повідомила, що домовилася з ОСОБА_1 про те, що їх спільний син буде проживати у нього. Рішенням суду ухвалено стягувати з неї аліменти на утримання сина в розмірі 3 000 грн щомісячно. Вона домовилася з колишнім чоловіком, що погоджується на позбавлення батьківських прав, але не буде сплачувати аліменти. Батько спроможний самостійно забезпечувати сина, а у неї немає постійної роботи, окрім того, на її утриманні перебуває ще один син. Вона любить ОСОБА_5 , привітала його з днем народження. Приходила до сина в навчальний заклад, знає в якому класі він навчається, була присутня на святі першого дзвоника. ОСОБА_5 приходить до неї додому, проводить час разом з меншим братом. Вона купувала сину одяг, останній раз придбала кросівки та спортивний костюм. Визнає, що у неї були проблеми з алкоголем, але це було в минулому. Нещодавно мала їхати на роботу за кордон, але змінила плани, оскільки має бути присутня в судовому засіданні (витяг з протоколу № 1 від 10 січня 2025 року Виконавчого комітету Луцької міської ради) (а. с. 76).

Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 15 січня 2025 року № 61-1 затверджено висновок служби у справах дітей від 13 січня 2025 року № 16 «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 » (а. с. 61-63).

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно із частинами 7, 8 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Як передбачено статтею 9 Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частиною 1 статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ наголошено, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частинами 2, 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16, 17 своєї постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

У судовому засіданні в суді першої інстанції син сторін у справі ОСОБА_4 пояснив суду, що з мамою зустрічається час від часу, вона цікавиться, як у нього справи. Він дружить зі своїм неповнорідним братом Рафаелем, який проживає з матір`ю, приходить до нього в гості та інколи ночує. На день народження матір його не вітає, нічого не дарує. З бабусею у нього гарні відносини. Знає з приводу чого викликали в суд, відноситься нейтрально до того, чи позбавлять матір батьківських прав щодо нього.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який суд може йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері або батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Звертаючись в суд з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться його здоров`ям та успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування, не створює умов для отримання освіти, ухиляється від виконання своїх обов`язків.

Проте будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків, не цікавиться своїм сином, не телефонує йому, сторона позивача суду не надала.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що після звернення позивача в суд з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав поведінка останньої змінилася в кращу сторону, вона почала телефонувати до сина, розмовляти з ним, цікавитися його справами. Отже, налагодження відносин між матір`ю та дитиною є можливим та реальним. Збереження зв`язку з матір`ю відповідатиме інтересам дитини. Також ОСОБА_5 товаришує зі своїм меншим братом (іншим сином відповідачки), любить бабусю (матір відповідачки), спілкується з ними, приходить до них додому і відповідно має контакт та спілкування з матір`ю, яка проживає разом з ними.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення відповідачки ОСОБА_3 батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді