Ухвала

Іменем України

30 липня 2025 року

м. Київ

справа № 750/1336/25

провадження № 61-9480ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 червня 2025 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Скрипки А. А., Шарапової О.Л., в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитним договором в розмірі 23 240 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2025 року:

позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено частково.

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість у сумі 17 570 грн;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 1 831,33 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору.

в іншій частині позовних вимог відмовлено;

Не погоджуючись із рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12 травня 2025 року:

апеляційну скаргу залишено без руху;

запропоновано ОСОБА_1 в десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали сплатити судовий збір у сумі 4 542 грн за такими реквізитами: номер рахунка (IBAN) UA0025739 (код класифікації доходів бюджету 22030101), отримувач - УК у м. Чернігові/ м. Чернігів/ 22030101, , банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), та надати суду в цей же строк документ, що підтверджує його сплату, а також докази надсилання копії апеляційної скарги з додатками ТОВ «Споживчий Центр»;

роз`яснено, що в разі невиконання вимог цієї ухвали апеляційна скарга буде повернута.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

в порушення пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України, до апеляційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору;

відповідно до пукну 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України, у разі подання апеляційної скарги та доданих матеріалів в електронній формі через електронний кабінет до неї додаються докази надсилання її копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу. На порушення цього припису до апеляційної скарги не додано доказів надсилання її ТОВ «Споживчий Центр»;

тому апеляційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення вказаних недоліків.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 02 червня 2025 року:

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено;

продовжено ОСОБА_1 строк виконання ухвали суду від 12 травня 2025 року і запропоновано йому в десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали надати суду документи, що підтверджують або право на звільнення від сплати судового збору, або сплату ним судового збору.

роз`яснено, що в разі невиконання вимог цієї ухвали апеляційна скарга буде повернута.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

в ухвалі суду від 12 травня 2025 року ОСОБА_1 пропонувалося у десятиденний строк з дня отримання її копії сплатити судовий збір у сумі 4542 грн, надати суду в цей же строк докази його сплати та докази надіслання апеляційної скарги ТОВ «Споживчий Центр». Електронну копію вказаної ухвали ОСОБА_1 отримав в його електронному кабінеті 13 травня 2025 року о 04 год 24 хв, що підтверджується довідкою про доставку відповідного змісту.

20 травня 2025 року останній подав суду клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги з посиланням на статті 5 Закону України «Про судовий збір», статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 761/24672/15-ц і від 12 серпня 2020 року у справі № 638/6060/18;

відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц відступила від раніше висловлених правових позицій Верховного Суду щодо того, що споживач звільняється від сплати судового збору лише при поданні позовної заяви і має сплатити судовий збір за подання до суду, зокрема, апеляційної скарги, та зазначила, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права;

споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав, як в суді першої інстанції, так і під час перегляду рішення апеляційним судом. Однак апелянт у справі є відповідачем, а тому твердження про те, що його має бути звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», є хибним;

тому клопотання ОСОБА_1 відхилено, а строк виконання ухвали суду від 12 травня 2025 року продовжено і запропоновано стороні відповідача у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали надати суду документи, що підтверджують або право на звільнення від сплати судового збору, або сплату ним судового збору.

Оскарженою ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2025 року визнано неподаною й повернуто.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

ухвалою суду від 12 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху і йому пропонувалося у десятиденний строк з дня отримання копії ухвали сплатити судовий збір у сумі 4542 грн й надати суду в цей же строк докази його сплати. Електронну копію тієї ухвали ОСОБА_1 отримано в системі «Електронний суд» 13 травня 2025 року о 4 год 24 хв, що підтверджується довідкою про її доставку відповідного змісту.

ухвалою суду від 02 червня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» і йому пропонувалося у десятиденний строк з дня отримання копії ухвали сплатити судовий збір у сумі 4542 грн і надати суду в цей же строк докази його сплати. Електронну копію ухвали ОСОБА_1 отримано в системі «Електронний суд» 05 червня 2025 року о 5 год 49 хв, що підтверджується довідкою про її доставку відповідного змісту;

оскільки у встановлений судом строк судовий збір за подання апеляційної скарги не сплачено, то її належить визнати неподаною й повернути.

23 липня 2025 року ОСОБА_1 засобами електронного поштового зв`язку подав касаційні скарги на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 червня 2025 року, в яких, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить:

скасувати ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 червня 2025 року справа № 750/1336/25;

направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційні скарги мотивована тим, що:

судовий збір за подачу апеляційної скарги було сплачено мною об 11.22 14 червня 2025 року. Проте заява із прикріпленою квитанцією була помилково надіслана на електронну поштову адресу електронного суду - замість електронної адреси суду . Про надсилання не на ту адресу електронної пошти ОСОБА_1 зрозумів лише коли отримав ухвалу про повернення;

окрім того попередньо на ухвалу Чернігівського Апеляційного суду від 12 травня 2025 року № 750/1336/25 про залишення апеляційної скарги без руху у зв`язку із відсутністю оплати судового збору було надіслано клопотання про звільнення від сплати судового збору. Відповідач у справі - скаржник використовує вказану норму законодавства, як підставу для звільнення від сплати судового збору виходячи з того, що він має статус споживача і подав апеляційну скаргу саме, як заяву про захист його прав як споживача. Проте зазначене клопотання було відхилено Чернігівським апеляційним судом ухвалою судді Євстафіїва О.К. від 02 червня 2025 року апеляційне провадження № 22-ц/4823/1042/25 у звільненні від сплати судового збору відмовлено. Така позиція суду була ОСОБА_1 незрозуміла, оскільки невідома застосована правова норма, права споживачів не можуть бути обмежені в конкретному випадку без наявності відповідної сталої правової практики та законодавчих норм;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц вказано, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Правовими підставами для звільнення позивача від сплати судового збору є частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якої - споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі N 761/24672/15-ц (провадження N 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Виходячи із вищенаведеного відповідач - скаржник є споживачем небанківських фінансових послуг оскільки йому, згідно спірного кредитного договору - предмету спору, мали надаватися грошові кошти.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Тлумачення частини другої статті 121, статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року в справі № 524/11220/21 (провадження № 61-6716св23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Повернення апеляційної скарги з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише у тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, тобто ознайомилася з її змістом, але ухилилася від виконання вимог, указаних в ухвалі (див. зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 752/4567/19 (провадження № 61-18608св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 174/22/18 (провадження № 61-8050св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року в справі № 213/3262/21 (провадження № 61-6110св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року в справі №400/3633/23 (адміністративне провадження № К/990/29931/23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 січня 2024 року в справі № 910/13098/22).

Неотримання заявником копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху виключає можливість усунення особою зазначених у ній недоліків скарги в установлений судом строк (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 369/5101/19 (провадження № 61-1301св 20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року в справі № 369/13653/18 (провадження № 61-7375св21)).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись із легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: ухвалою суду від 02 червня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» і йому пропонувалося у десятиденний строк з дня отримання копії ухвали сплатити судовий збір у сумі 4 542 грн і надати суду в цей же строк докази його сплати; електронну копію ухвали ОСОБА_1 отримано в системі «Електронний суд» 05 червня 2025 року о 5 год 49 хв, що підтверджується довідкою про її доставку відповідного змісту; у встановлений судом строк судовий збір за подання апеляційної скарги не сплачено.

За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги.

Аргумент про те, що ОСОБА_1 сплатив судовий збір необґрунтований, оскільки докази такої сплати, як встановлено апеляційним судом і як вказує сам ОСОБА_1 в касаційній скарзі, апеляційному суду не направив.

Аргумент касаційної скарги про те, щоОСОБА_1 як відповідач мав бути звільнений апеляційний судом на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» необґрунтований з таких підстав.

Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав (частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

«у ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. За основу приймається те, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

У постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-185цс17 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-916цс17 висловлена правова позиція про те, що споживач звільняється від сплати судового збору лише при поданні позовної заяви і має сплатити судовий збір за подання до суду, зокрема апеляційної скарги.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (ст. 22 «Про захист прав споживачів», ст. 1 ЦПК України у редакції на час постановлення оскарженої ухвали, ст. 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 160/15864/20 (провадження № 11-177апп21) зазначено, що:

«вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а тому вкладник, звертаючись до суду з позовом, пов`язаним з порушенням його прав за договором банківського вкладу, звільняється від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим слід зазначити, що Фонд не є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, оскільки відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» він є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Крім того, відповідно до частини третьої статті 3 цього ж Закону Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Таким чином, Фонд не підпадає під категорію фінансової установи, яка під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Отже, на фізичних осіб - вкладників комерційних банків під час дії тимчасової адміністрації не поширюється дія частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

З наведеного убачається, що дія частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спори, які виникають між вкладниками банку та Фондом під час здійснення останнім владних управлінських функцій (виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами на підставі пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Ураховуючи викладене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що дія частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спори, які виникають між вкладниками банку та Фондом під час здійснення останнім владних управлінських функцій, а тому немає підстав для звільнення позивача від сплати судового збору в цій справі.

Тому Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи зазначені вище норми права, дійшла висновку про необхідність відступити від правового висновку, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 817/649/16 (11-1032апп18), оскільки цей висновок протирічить висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 15 травня 2019 року у справі № 817/777/16, і підстав для відступу від такого висновку не вбачається».

Від сплати судового збору за подання позовів, апеляційної/касаційної скарги у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, споживачі звільнені лише в разі, якщо вони виступають у процесуальному статусі позивачів, а не відповідачів (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/6520/15-ц (провадження № 61-17561св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 146/1166/128 (провадження № 61-6599св20)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі № 470/88/18 (провадження № 61-2080св20) вказано, що

«згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Аналіз указаної норми закону дає підстави для висновку, що від сплати судового збору за подання позовів, апеляційної (касаційної) скарги у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, споживачі звільнені лише в разі, якщо вони виступають у процесуальному статусі позивачів, а не відповідачів. Тобто відповідачі при подачі касаційної скарги в справах про стягнення заборгованості за кредитним договором мають сплачувати судовий збір за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір». Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року в справі № 520/4025/15-ц (провадження № 61-11186ск20), від 12 вересня 2019 року в справі № 347/350/17 (провадження № 61-16588ск19) і від 09 вересня 2019 року в справі № 570/5405/16-ц (провадження № 61-16543ск19).

Предметом позову в даній справі є вимога майнового характеру про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка пред`явлена кредитною спілкою до ОСОБА_1 як боржника, яка не виконала свої зобов`язання за договором. Ураховуючи викладене, апеляційний суд зробив правильний висновок, що ОСОБА_1 не звільняється від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в даній справі, оскільки вона є відповідачем, а тому суд обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без руху та надав відповідачеві строк на усунення недоліків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі № 2-3917/10 (провадження № 61-7735св20) зазначено, що:

«статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний аналіз зазначеної норми права та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що від сплати судового збору за подання позовів, апеляційної (касаційної) скарги у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, споживачі звільнені лише у разі, якщо вони виступають у процесуальному статусі позивачів, а не відповідачів.

Отже, відповідачі при подачі апеляційної (касаційної) скарги у справах про стягнення заборгованості за кредитом мають сплачувати судовий збір за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 червня 2025 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков