Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 712/3278/25
Номер провадження2/711/1637/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
28 липня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Овезової Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 14.09.2019 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», ОСОБА_1 подала Заявку на отримання кредиту № 9525650.
ТОВ «Мілоан» направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтвердила прийняття умов договору про споживчий кредит № 9525650 від 14.09.2019 (далі Кредитний договір), який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті Товариства.
Відповідно до умов Кредитного договору, відповідач до укладення Кредитного договору отримала його разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомилася з усіма його умовами та правилами, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною Кредитного договору. Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан» (далі Правила) розміщені для ознайомлення на офіційному веб-сайті Кредитодавця.
Відповідно до умов Кредитного договору, цей договір (індивідуальна частина) є самостійним кредитним договором (правочином), що містить усі істотні умови, укладений у порядку, спосіб та формі, що відповідає вимогам законодавства. Визнання недійсним, неукладеним, нікчемним будь-якого додатку, документу, що є частиною цього Договору (у т.ч. Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством)) або окремих умов цього Кредитного договору (індивідуальної частини) не має наслідком недійсність, нікчемність або неукладеність цього Кредитного договору (індивідуальної частини) в цілому і сторони підтверджують, що уклали б цей Кредитний договір (індивідуальну частину) і без включення до нього умов, що визнані недійсними, нікчемними, неукладеними.
Хронологія вчинення дій щодо укладення Кредитного договору у формі електронного правочину, інформація з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан» про надсилання відповідачем SMS на номер відповідача та інформацією з електронного файлу (LogFile застосування коду) щодо підтвердження підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір у формі електронного правочину містяться у Кредитному договорі «Порядок укладення договору».
З огляду на викладене ТОВ «ФК «Пінг-Понг» робить висновок, що відповідач уклала договір про споживчий кредит № 9525650 від 14.09.2019 з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення (долучено до позовної заяви) відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 6000 грн.
Проте, як стверджує позивач у мотивувальній частині позовної заяви, відповідач не виконала належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин: ст.526 та ст.527 Цивільного кодексу України, внаслідок чого, керуючись нормами ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, згідно умов договору факторингу №01/04 від 01.04.2020 (далі Договір факторингу), ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за Кредитним договором № 9525650 від 14.09.2019 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), а відповідно ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги до відповідача.
Надалі 13 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «ФК «Пінг-Понг» (далі ТОВ «ФК «Пінг-Понг» чи/або Позивач) укладено договір факторингу № 1/4 (далі Договір факторингу), у відповідності до умов якого та згідно Додатку № 1 до Договору факторингу, ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №9525650 від 14.09.2019.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року позовну заяву ТОВ «ФК «Пінг-Понг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 квітня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «ФК «Пінг-Понг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено розгляд справи по суті о 14 год 10 хв 20 травня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2025 року розгляд справи був відкладений до 11 год 10 хв 24 червня 2025 року.
Судове засідання 24 червня 2025 року не відбулося з підстав оголошення на теренах м.Черкаси сигналу «Повітряна тривога». Розгляд справи був відкладений до 15 год 30 хв 28 липня 2025 року.
У судове засідання, що призначено 28 липня 2025 року о 15 год 30 хв, сторони не з`явилися.
Представник позивача Лановий Є.М. у п. 6, 7 прохальної частини позовної заяви від 15.03.2025 виявив волю на розгляд цивільної справи за позовом ТОВ «ФК «Пінг-Понг» про стягнення заборгованості з Наумчук В.М. без участі представника ТОВ «ФК «Пінг-Понг», а також не заперечував проти заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання 28 липня 2025 року о 15 год 30 хв не з`явилася, про причини неявки не повідомила, хоча про місце, день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, заяв чи клопотань про проведення судового засідання без її участі до суду не подала, відзиву до суду не направила (відповідно до вимог ч.8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2025 року здійснено заміну найменування позивача у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», а також вирішено провести заочний розгляд справи за позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З огляду на неявку у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторони представника позивача, висловлену письмово, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 14.09.2019 між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №9525650 (далі Кредитний договір) (а.с.41-43).
Пунктом 1.1 Кредитного договору передбачено, що позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) у встановлений п.1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
У пунктах 1.2-1.4 Кредитного договору сторони обумовили параметри та умови кредиту, параметри, порядок і графік повернення позики та сплати процентів. Зокрема, сума кредиту становила 6000 грн; кредит надається загальним строком на 15 днів з 14.09.2021; термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 29.09.2019.
Пунктами 1.5, 1.5.1, 1.5.2 та 1.6 Кредитного договору встановлено, що сукупна вартість кредиту складає 2070.00 грн. в грошовому виразі та 840.00 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у п. 1.5.1-1.5.2 договору.
Сукупна вартість кредиту розрахована виходячи з припущення, що Кредитний договір залишиться чинним протягом погодженого строку та що позикодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому договорі.
Комісія за надання кредиту: 720.00 грн, яка нараховується за ставкою 12.00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Проценти за користування кредитом: 1350.00 грн., які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п.2.2.3 цього договору.
Проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним п.1.4, якщо позичальник всупереч умовам цього договору продовжує користуватись кредитом, окрім випадків, коли визначена в п.1.5.2 процентна ставка є нижчою за стандартну (базову) ставку, встановлену п.1.6 Договору (за умовами акцій, програм лояльності, тощо). Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання позичальником умов цього договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати всіх платежів, проценти за користування кредитом з дня наступного за днем визначеним п.1.4 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. договору протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути припинено Товариством в односторонньому порядку (п.2.2.3 Кредитного договору).
Також суд встановив, що між ТОВ «Мілоан» як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником обумовлено в Кредитному договорі умови пролонгації кредиту.
Зокрема, позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах на певну кількість днів доступну у пропозиції, відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку користування кредитом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за продовження кредиту та проценти нараховані згідно п.1.5.2 договору за період на який здійснюється продовження строку кредитування, але не більше суми фактично нарахованих процентів за договором на дату здійснення пролонгації. У разі, якщо на дату пролонгації кредиту за Кредитним договором існує нарахована пеня, для продовження строку кредиту позичальник має також сплатити пеню у повному розмірі. Можливі строки продовження та ставки комісії за продовження кредиту наведені у таблиці нижче: комісія 4% - строк пролонгації 3 дні; 7% - 7 днів пролонгації, та 13% - 15 днів пролонгації (п.2.3.1 Кредитного договору).
Волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту та укладення угоди про це, згідно п.6.14. Правил, підтверджується здійсненням ним відповідного платежу у спосіб, визначений п.2.5 договору (п.2.3.2 Кредитного договору).
Також у п.2.4.1 Кредитного договору сторони обумовили, що позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п.1.4. договору.
Також суд встановив, що разом із Кредитним договором відповідач ОСОБА_1 , на виконання умов п. 6.3 означеного правочину, погодилася з графіком платежів за договором як додатком №1 до Кредитного договор (а.с.43 зворот).
Із анкети-заяви на кредит №9525650 від 13.09.2019 суд встановив, що відповідач ОСОБА_1 , 13.09.2019 заповнила анкету-заяву на отримання кредиту в розмірі 6000 грн строком на 15 днів зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, а також зі сплатою комісії за надання кредиту в сумі 720 грн. Підтвердження договору мало місце о 10 год 10 хв 16 сек 14.09.2025 (а.с.32).
Із платіжного доручення №322080 від 14.09.2019 судом встановлено, що означеного дня ТОВ «Мілоан» через АТ КБ «Приватбанк» здійснило перерахування грошових коштів в сумі 6000 грн, що відповідає сумі кредиту, отриманого відповідачем ОСОБА_1 на виконання умов Кредитного договору, шляхом їх перерахування на картковий рахунок відповідача, маска картки: НОМЕР_1 , із призначенням платежу: кредитні кошти від ТОВ «Мілоан» згідного договору 9525650, що відповідає номеру Кредитного договору (а.с.10).
Згідно безпосередньо дослідженої судом відомості про щоденні нарахування та погашення, що підготовлена ТОВ «Мілоан», суд встановив, що означеним товариством як кредитодавцем 14.09.2019 надано відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 6000 грн та цього ж дня нараховано комісію за оформлення кредиту в сумі 720 грн.
Згідно означеного засобу доказування суд встановив, що відсотки первинним кредитодавцем позичальнику ОСОБА_1 нараховувалися наступним чином:
1)у період часу з 15.09.2019 до 29.09.2019 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.5.2 Кредитного договору;
2)у період часу з 30.09.2019 до 02.10.2019 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.6 Кредитного договору;
3)у період часу з 03.10.2019 до 01.01.2020 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.5.2 Кредитного договору;
4)у період часу з 02.01.2020 до 05.01.2020 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.6 Кредитного договору;
5)у період часу з 06.01.2020 до 12.01.2020 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.5.2 Кредитного договору;
6)у період часу з 13.01.2020 до 15.01.2020 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.6 Кредитного договору;
7)у період часу з 16.01.2020 до 18.01.2020 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.5.2 Кредитного договору;
8)у період часу з 19.01.2020 до 21.01.2020 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.6 Кредитного договору;
9)у період часу з 22.01.2020 до 28.01.2020 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.5.2 Кредитного договору;
10)у період часу з 29.01.2020 до 28.03.2020 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 90 грн згідно п.1.6 Кредитного договору.
Крім того з відомості про щоденні нарахування та погашення суд встановив, що відповідач неодноразово пролонгувала строк дії Кредитного договору в порядку, передбаченому п.2.3.1 Кредитного договору, шляхом сплати ТОВ «Мілоан» як комісії за пролонгацію, так і пені, зокрема: 02.10.2019, 05.10.2019, 20.10.2019, 27.10.2019, 10.11.2019, 26.11.2019, 29.11.2019, 02.12.2019, 10.12.2019, 25.12.2019, 05.01.2020, 15.01.2020 та 21.01.2020.
Також із означеного засобу доказування суд встановив, що відповідач як позичальник після 21.01.2020 року не здійснювала дій щодо пролонгації Кредитного договору у порядку, передбаченому п.2.3.1, 2.3.2 Кредитного договору (а.с.34-36).
Таким чином, суд встановив, що востаннє відповідач як позичальник 21.01.2020, сплативши комісію за пролонгацію (420 грн, що відповідає 7% тіла кредиту, а відповідно 7 дням строку продовження дії Кредитного договору (таблиця до п.2.3.1 Кредитного договору)), пеню за кредитом і проценти, пролонгувала строк дії Кредитного договору на 7 днів, тобто до 28.01.2020 включно. Доказів сплати відповідачем комісії за пролонгацію після 28.01.2020 ані відомість про щоденні нарахування та погашення, ані інші матеріали справи, не містять.
Із відомості про щоденні нарахування та погашення, що підготовлена ТОВ «Мілоан», суд встановив, що сума боргу за Кредитним договором позивачем розрахована з огляду на те, що борг по тілу кредиту становить 6000 грн, борг за відсотками становить 12 204,32 грн, борг за комісією становить 720 грн, а також борг по пені 1320 грн (а.с.36 зворот).
Суд, безпосередньо дослідивши договір факторингу №01/04 від 01.04.2020 (а.с.47-50) встановив, що 01.04.2020 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено означений правочин, відповідно до п.2.1 якого Клієнт (ТОВ «Мілоан») зобов`язується відступити Фактору (ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а Фактор зобов`язусться їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
Із довідки ТОВ «Він Фінанс» №1/4 від 13.11.2024, що адресована ТОВ «ФК «Пінг-Понг», суд встановив, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» змінила найменування на ТОВ «Він Фінанс», а також те, що ТОВ «ФК «Пінг-Понг» повністю виконало зобов`язання щодо сплати коштів з метою належного виконання умов договору факторингу №1/4 (а.с.19).
Крім того факт оплати ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (нова назва ТОВ «Він Фінанс») ТОВ «Мілоан» грошових коштів за договором факторингу №01/04 від 01.04.2020 судом встановлено із досліджених у судовому засіданні платіжних інструкцій за період з 03.06.2022 до 14.05.2021 (а.с.14-18).
Також із договору факторингу №1/04 від 13.12.2021 (а.с.54-56) суд встановив, що 13.12.2021 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» укладено означений правочин, відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові свої права грошової вимоги (надалі також іменуються «права» або «право», в залежності від контексту) до боржників (які надалі, в залежності від контексту, іменуються «Боржники» або «Боржник») зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги.
Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами як на підтвердження своїх позовних вимог, так і заперечень проти них, дійшов таких висновків.
Відповідно до положень ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 (далі Закон №675), пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст. 11 Закону №675).
Статтею 12 Закону №675 визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону №675 передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону №675).
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Згідно з ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Таким чином, суд встановив, що позивач як новий кредитор набув права вимоги до відповідача за Кредитним договором на підставі договору факторингу №01/04 від 01.04.2020 у взаємозв`язку з договором факторингу №1/4 від 13.12.2021.
Частина 1,2 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частинами 1,2 ст.1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Статті 527, 530 ЦК України визначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Таким чином, із дослідженого безпосередньо в судовому засіданні Кредитного договору, суд встановив, що його сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано такий кредит, строк та умови його надання, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на умовах, викладених у цьому правочині.
Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів як неотримання нею у кредит від ТОВ «Мілоан» грошових коштів в сумі 6000 грн, так і доказів своєчасного та у повному обсязі виконання умов Кредитного договору у строки, передбачені цим правочином.
Водночас матеріалами справи підтверджується той факт, що сума кредиту, яка була обумовлена між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 і відображена у п.1.2 Кредитного договору, була отримана відповідачем шляхом перерахування на її картковий рахунок № НОМЕР_2 .
Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не виконала грошове зобов`язання щодо повернення суми кредиту за Кредитним договором як первинному кредитодавцю ТОВ «Мілоан», так і його правонаступникам ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (нова назва «ТОВ «Він Фінанс») та ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» (нова назва ТОВ «ФК «Солвентіс»), тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 6000 грн в рахунок погашення тіла кредиту підлягає задоволенню.
У пунктах 1.2-1.4 Кредитного договору сторони обумовили параметри та умови кредиту, порядок і графік повернення позики та сплати процентів. Зокрема, сума кредиту становила 6000 грн; кредит надається загальним строком на 15 днів з 14.09.2019; термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 29.09.2019.
Пунктами 1.5, 1.5.1, 1.5.2 та 1.6 Кредитного договору встановлено, що сукупна вартість кредиту складає 2070.00 грн. в грошовому виразі та 840.00 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у п. 1.5.1-1.5.2 договору.
Сукупна вартість кредиту розрахована виходячи з припущення, що Кредитний договір залишиться чинним протягом погодженого строку та що позикодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому договорі.
Комісія за надання кредиту: 720.00 грн, яка нараховується за ставкою 12.00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Проценти за користування кредитом: 1350.00 грн., які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п.2.2.3 цього договору.
Проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним п.1.4, якщо позичальник всупереч умовам цього договору продовжує користуватись кредитом, окрім випадків, коли визначена в п.1.5.2 процентна ставка є нижчою за стандартну (базову) ставку, встановлену п.1.6 Договору (за умовами акцій, програм лояльності, тощо). Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання позичальником умов цього договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати всіх платежів, проценти за користування кредитом з дня наступного за днем визначеним п.1.4 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. договору протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути припинено Товариством в односторонньому порядку (п.2.2.3 Кредитного договору).
Також суд встановив, що між ТОВ «Мілоан» як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником обумовлено в Кредитному договорі умови пролонгації кредиту.
Зокрема, позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах на певну кількість днів доступну у пропозиції, відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку користування кредитом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за продовження кредиту та проценти нараховані згідно п.1.5.2 договору за період на який здійснюється продовження строку кредитування, але не більше суми фактично нарахованих процентів за договором на дату здійснення пролонгації. У разі, якщо на дату пролонгації кредиту за Кредитним договором існує нарахована пеня, для продовження строку кредиту позичальник має також сплатити пеню у повному розмірі. Можливі строки продовження та ставки комісії за продовження кредиту наведені у таблиці нижче: комісія 4% - строк пролонгації 3 дні; 7% - 7 днів пролонгації, та 13% - 15 днів пролонгації (п.2.3.1 Кредитного договору).
Волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту та укладення угоди про це, згідно п.6.14. Правил, підтверджується здійсненням ним відповідного платежу у спосіб, визначений п.2.5 договору (п.2.3.2 Кредитного договору).
З аналізу означених пунктів Кредитного договору суд зробив висновок, що його сторони домовилися про те, що у період кредитування, що обумовлений в п.1.3 Кредитного договору, тобто з 15.09. до 29.09.2019, так і у випадку пролонгування позичальником строку Кредитного договору в порядку, передбаченому п.2.3.1, 2.3.2 означеного правочину, позичальник ОСОБА_1 має сплачувати ТОВ «Мілоан» відсотки в розмірі 1,5% від суми кредиту щоденно.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Суд, перевіривши нарахування позивачем розміру відсотків за користування відповідачем сумою кредиту, керуючись ст.627 ЦПК України, а також умовами Кредитного договору, зокрема, п.1.3, 2.3.1 та 2.3.2, встановив, що їх розмір визначений неправильно з огляду на таке.
Так, за період строку кредиту, що сторонами Кредитного договору обумовлений початком 15.09.2019 і закінченням 29.09.2019, розмір відсотків, які мала сплатити позикодавцю відповідач, становить 1350 грн (6000 грн х 0,015 = 90 грн; 90 грн х 15 днів = 1350 грн), що узгоджується із умовами п.1.5.2 Кредитного договору.
Водночас згідно відомості про щоденні нарахування та погашення ОСОБА_1 суми кредиту (а.с.34 - 36) судом встановлено, що відповідач неодноразово пролонгувала строк дії Кредитного договору в порядку, передбаченому п.2.3.1, 2.3.2 Кредитного договору шляхом сплати як комісії за пролонгацію, так і пені, зокрема: 02.10.2019, 05.10.2019, 20.10.2019, 27.10.2019, 10.11.2019, 26.11.2019, 29.11.2019, 02.12.2019, 10.12.2019, 25.12.2019, 05.01.2020, 15.01.2020 та 21.01.2020.
Також із означеного засобу доказування суд встановив, що відповідач як позичальник після 21.01.2020 року не здійснювала дій щодо пролонгації Кредитного договору у порядку, передбаченому п.2.3.1, 2.3.2 Кредитного договору (а.с.34-36).
Таким чином, суд встановив, що востаннє відповідач як позичальник 21.01.2020, сплативши комісію за пролонгацію (420 грн, що відповідає 7% тіла кредиту, а відповідно 7 дням строку продовження дії Кредитного договору (таблиця до п.2.3.1 Кредитного договору)), пеню за кредитом і проценти, пролонгувала строк дії Кредитного договору на 7 днів, тобто до 28.01.2020 включно. Доказів сплати відповідачем комісії за пролонгацію після 28.01.2020 ані відомість про щоденні нарахування та погашення, ані інші матеріали справи, не містять.
Отже суд встановив, що строк дії Кредитного договору закінчився 28 січня 2020 року і його сторони не пролонгували дію означеного правочину у спосіб, передбачений п.2.3.1., 2.3.2.
Водночас як встановлено судом із безпосередньо дослідженої відомості про щоденні нарахування та погашення ОСОБА_1 суми кредиту (а.с.34-36), що підготовлена ТОВ «Мілоан», первинним кредитодавцем відсотки нараховані поза межами строку дії Кредитного договору, а саме: з 29.01.2020 до 28.03.2020, тобто за 60 календарних днів, що у грошовому виразі складає 5400 грн (90 грн (розмір відсотків за 1 день користування кредитними коштами) х 60 днів = 5400 грн)).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), зазначила наступне: очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. І незважаючи на те, що сторони в кредитних договорах визначили, що проценти нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку.
За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів, відповідно до статті 1048 ЦК України, поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Водночас відповідач, всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала суду жодних належних і допустимих доказів щодо неправильності розрахунку заборгованості за Кредитним договором, зокрема, з призми розміру сплачених нею коштів у рахунок як погашення тіла кредиту, так і відсотків, що вплинуло б на розмір заборгованості, зокрема, за відсотками.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками є частково обгрунтованою, а тому такою, що підлягає задоволенню частково в сумі 6804,32 грн.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача 720 грн в рахунок сплати заборгованості за комісією за надання кредиту, то суд зазначає про таке.
Пунктом 1.5.1 Кредитного договору судом встановлено, що комісія за надання кредиту становить 720 грн, яка нараховується за ставкою 12,00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Водночас п.1.1 Кредитного договору передбачено, що позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) у встановлений п.1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
Також зі змісту анкети-заяви на кредит №9525650 від 13.09.2019 позичальник ОСОБА_1 виявила волю на отримання від ТОВ «Мілоан» кредиту зі сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 12,00% від суми кредиту, що складає 720 грн (а.с.32).
Отже, підписанням Кредитного договору та додатків до нього без будь-яких застережень відповідач підтвердила, що вона обізнана та погодилася з усіма умовами такого договору.
Зміст зобов`язання в наведеному Кредитному договорі, в контексті сплати комісії за надання кредиту, викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору, наданого позивачем, графіку платежів, дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін Кредитного договору зводилась до отримання коштів, які позичальник зобов`язана повернути зі сплатою процентів за кредитним договором та комісією, в розмірі та умовах погоджених сторонами.
Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Встановивши зазначені обставини у справі, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі укладений Кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язалася повернути кредит, а також сплатити проценти та комісію за надання кредиту.
Матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з умовами договору щодо розміру комісії за надання кредиту; наявні відомості про те, що саме ОСОБА_1 погодилася з умовами з приводу комісії; позивачем доведені обставини, які давали можливість суду переконатись в тому, з приводу яких відносин був укладений Кредитний договір та хто ознайомлений з викладеними в ньому умовами.
Отже, в матеріалах справи наявні докази на підтвердження обставин щодо обґрунтованості нарахування позивачем комісії в розмірі 720 грн.
У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що сума несплаченої відповідачем комісія за надання кредиту, згідно умов Кредитного договору, складає 720 грн.
Крім того, відповідач, всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала суду жодних належних і допустимих доказів щодо сплати нею позивачу комісії за надання кредиту в розмірі 720 грн.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача 720 грн в рахунок заборгованості зі сплати комісії за надання кредиту підлягає задоволенню.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача 1320 грн в рахунок сплати заборгованості за пенею, то суд зазначає про таке.
Пунктом 4.1 Кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник починаючи з дня наступного за днем спливу терміну (дати), вказаного в п.1.4 цього Договору з урахуванням угод про продовженням строку користування/повернення кредиту та оновлених графіків розрахунків, що складаються у зв`язку з укладенням цих угод, зобов`язаний сплатити на користь Товариства пеню у розмірі 2.00 відсотків від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50 відсотків від загальної суми кредиту одержаного позичальником за цим договором. Вказана пеня розраховується по дату повного погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення або до досягнення максимально можливого розміру визначеного цим пунктом.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З аналізу означених норм матеріального права суд зробив висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такий висновок щодо застосування положень ст.549, 1050 ЦК України у взаємозв`язку із положеннями ст.625 того ж Кодексу міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), який судом застосовується з метою дотримання положень ч.4 ст.263 ЦПК України.
З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів, неустойки встановлюються договором, і протягом дії останнього сторони мають здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Відповідно до відомості про щоденні нарахування та погашення пеня в сумі 1320 гривень нарахована первинним кредитодавцем ТОВ «Мілоан» за період 29.01.2020 до 08.02.2020, тобто після спливу визначеного Кредитним договором строку кредитування, який закінчився 28.01.2020. Водночас нарахована ТОВ «Мілоан» пеня у період строку дії Кредитного договору ОСОБА_1 , станом на 28.01.2020, повністю погашена, що підтверджується означеним вище письмовим доказом (а.с.34-36).
Таким чином, пеня, що нарахована за межами строку кредитування, стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає. У зв`язку із цим, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_1 пені в розмірі 1320 грн слід відмовити.
Що стосується прохання позивача, що викладене у п.4 прохальної частини позовної заяви, про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн, то суд зазначає про таке.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З аналізу означених положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: 1) акту №9525650 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 03.03.2025 (а.с.31); 2) детального опису робіт, виконаних адвокатом Білецьким Б.М. (а.с.37); 3) свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №5618/10, яким документований адвокат Білецький Б.М. (а.с.20); 4) договору про надання правової допомоги №43657029 від 01.11.2024, що укладений між ТОВ «ФК «Пінг-Понг» та адвокатом Білецьким Б.М. (а.с.38-40); 5) додаткової угоди №9525650 від 03.03.2025 до договору про надання правової допомоги №43657029 від 01.11.2024, відповідно до п.1.2 якої, адвокат зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 (а.с.9).
У зв`язку із дослідженими письмовими доказами на підтвердження надання позивачу правничої допомоги адвокатом Білецьким Б.М. у справі щодо стягнення боргу за Кредитним договором з відповідача ОСОБА_1 , суд констатує, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо наданої правничої допомоги та її вартості.
Суд також погоджується з позивачем, що вартість правничої допомоги в розмірі 6000 грн є співмірною зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою (підготовкою позовної заяви), часом, витраченим адвокатом на виконання такої роботи, обсягом виконаної роботи та ціною позову.
З аналізу статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 137 ЦПК України.
За приписами статті 13 ЦПК України суд як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, не може діяти на користь будь-якої із сторін, оскільки це не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що зменшення розміру витрат на правову допомогу, отриману позивачем у заявленому та доведеному обсязі, без відповідної заяви іншої сторони у спорі - відповідача, є порушення вимог статті 13, частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України.
Як встановлено судом із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 заперечень щодо витрат на правничу допомогу до суду не подала, а також не подала і клопотання про їх зменшення.
Водночас, положеннями п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Що стосується прохання позивача, що викладене в п.3 прохальної частини позовної заяви від 15.03.2025, про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на сплату судового збору, то суд зазначає про таке.
Із досліджених судом матеріалів позовної заяви вбачається, що витрати позивача по сплаті судового збору складають 2422,40 грн (з урахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8), що підтверджується платіжною інструкцією №9525650 від 10.03.2025 (а.с.57).
Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас суд, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору, також зважає на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази тому юридичному факту, що відповідач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору згідно положень ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. 516, 527, 530, 549, 610, 626-628, 634, 638, 1050, 1054, 1056-1, 1077, 1082 ЦК України, ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 13, 76, 77, 80, 81, 89, 133, 141, 247, 264, 265, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд
позовну заяву товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованість за кредитними договором №9525650 від 14 вересня 2019 року в розмірі 13 524 (тринадцять тисяч п`ятсот двадцять чотири) гривні 32 (тридцять дві) копійки, з яких: 6000 (шість тисяч) гривень заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), 6804 (шість тисяч вісімсот чотири) гривні 32 (тридцять дві) копійки заборгованість за відсотками, та 720 (сімсот двадцять) гривень заборгованість за комісією.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 41 (сорок одна) копійка судового збору та 4008 (чотири тисячі вісім) гривень 60 (шістдесят) копійок витрат на професійну правничу допомогу, а всього 5690 (п`ять тисяч шістсот дев`яносто) гривень 01 (одна) копійка.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне заочне рішення складене 01 серпня 2025 року.
Сторони в справі:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (колишня назва: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг»), код ЄДРПУО: 43657029, місцезнаходження: м. Київ, вул. Рибальська, 22.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .
Головуючий: О. В. Петренко