ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

м. Київ

справа № 523/18031/23

провадження № 61-15878св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Піроговського Вадима Федоровича на постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») в особі філії «Пасажирська компанія», в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 03 липня 2023 року № 355/ос про переведення його на посаду начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця»;

- поновити його на посаді начальника виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що наказом від 24 вересня 2019 року № 1441/ос його призначено на посаду начальника виробничого підрозділу пасажирське депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія «АТ «Укрзалізниця». Наказом в. о. директора філії «Пасажирська компанія» від 03 липня 2023 року № 355/ос, на підставі статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з метою ліквідації наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця, з 03 липня 2023 року та на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, його переведено на посаду начальника дільниці виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» та ознайомлено з посадовою інструкцією начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця. Вважав оскаржуваний наказ таким, що не відповідає вимогам законодавства та підлягає скасуванню, оскільки згоди на переведення він не надавав, його ознайомлено з наказом про переведення в день, коли умови настали, чим порушено Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказував, що його ознайомлено з посадовою інструкцією начальника Харківської вагонної дільниці без роз`яснення, в чому саме полягає його роль у ліквідації наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця, який об`єм робіт має бути виконаний, в чому саме полягають роботи та без обґрунтування необхідності переведення саме його.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року, ухваленим у складі судді Світлицької В. М., позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ від 03 липня 2023 року № 355/ос про переведення ОСОБА_1 на посаду начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що переведення позивача на посаду начальника дільниці виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» ініційоване на підставі протоколу зустрічі при в. о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 20 червня 2023 року, під час якої запропоновано здійснити кадрові зміни, шляхом переведення працівника у спосіб, врегульований статтею 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» для ліквідації наслідків бойових дій та кадрового дефіциту щодо професій керівницького складу з досвідом роботи в галузі пасажирських перевезень залізничним транспортом.

Суд першої інстанції зазначив, що переведення для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, не може здійснюватися лише щодо одного працівника, а має стосуватись усіх працівників підприємства чи структурного підрозділу; організаційні зміни на підприємстві не повинні стосуватись трудової функції працівника, тобто роботи за певною спеціальністю, кваліфікацією, посадою, обумовлені трудовим договором.

Уважав, що фактичною причиною переведення позивача на іншу посаду був кадровий дефіцит щодо професій керівницького складу з досвідом роботи в галузі пасажирських перевезень залізничним транспортом, що суперечить нормі статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Посилання на статтю 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у наказі про переведення позивача є безпідставним, оскільки у цьому випадку не встановлено обставин, які б свідчили, що переведення ОСОБА_1 на іншу посаду було пов`язано та відповідає саме меті відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей. Суд першої інстанції вважав, що не встановлено підстав, передбачених статтею 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які б допускали можливість переведення ОСОБА_1 на іншу посаду без його згоди.

Суд спростував твердження представника відповідача, що ОСОБА_1 надав свою згоду шляхом підписання спірного наказу, вказавши, що саме лише проставлення підпису про ознайомлення з наказом не свідчить про згоду позивача на таке переведення, а належних доказів (зокрема письмових), які б підтверджували згоду позивача на таку обставину, матеріали справи не містять. Зокрема, і сам представник відповідача вказала, що згоди у позивача на таке переведення не відбирали.

Матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення позивача про зміну істотних умов праці до запровадження таких умов, а саме до 03 липня 2023 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді у цій справі відмовлено.

Понесені судові витрати АТ «Укрзалізниця» у вигляді судового збору за апеляційну скаргу у розмірі 2 422,40 грн компенсовано за рахунок держави.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції правильно встановив, що переведення позивача на посаду було ініційоване на підставі протоколу зустрічі при в. о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 20 червня 2023 року, однак уважав, що суд дійшов помилкового висновку, що переведення, для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, не може здійснюватися лише щодо одного працівника, а має стосуватись усіх працівників підприємства чи структурного підрозділу, організаційні зміни на підприємстві не повинні стосуватись трудової функції працівника, тобто роботи за певною спеціальністю, кваліфікацією, посадою, обумовлені трудовим договором, оскільки на таку думку суду першої інстанції, відповідач повинен був перевести до виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця (далі - ПКВЧ-7) усіх працівників виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна. Зміни в організації виробництва і праці відповідач не запровадив, крім того стаття 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не містить імперативної вимоги щодо переведення усіх працівників підприємства чи структурного підрозділу.

Суд апеляційної інстанції вказав, що такий висновок суду першої інстанції у цій справі суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (провадження № 61-162св23).

Встановивши, що переведення відповідачем ОСОБА_1 на посаду начальника дільниці ПКВЧ-7 відбулось на підставі частини першої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з метою ліквідації наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії, а також обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю працівників, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість такого переведення.

Суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що фактичною причиною переведення позивача на іншу посаду був кадровий дефіцит щодо професій керівницького складу з досвідом роботи в галузі пасажирських перевезень залізничним транспортом, адже в протоколі робочої зустрічі від 20 червня 2023 року зазначене є лише одним з факторів, а пріоритетною метою переведення є ліквідація наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії, а також обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю працівників, збереження життя та здоров`я працівників вагонної дільниці, людей, які проживають в даному регіоні та людей, які користуються послугами залізничних перевезень, зазначене жодним чином не суперечить положенням статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 повідомлено про його переведення 03 липня 2023 року, цей день був робочим днем позивача, цього ж дня йому оформлено переведення на нову посаду до ПКВЧ-7, тобто, позивача повідомлено про зміни істотних умов праці в день його ознайомлення про таке запровадження. Також, апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 наказом від 03 липня 2023 року, на підставі його заяви, надано відпустку без збереження заробітної плати з 04 липня 2023 року до 07 липня 2023 року, отже, 03 липня 2023 року був робочий день - відрядження до м. Києва. Тому суд апеляційної інстанції спростував висновки суду першої інстанції, що матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення позивача про зміну істотних умов праці до їх запровадження, вказавши, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статті 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш, як до запровадження таких умов. Крім того, такі вимоги кореспондуються з частиною другою статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Спростовуючи висновки суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції встановив, що 03 липня 2023 року позивач ознайомився і підписав наказ та посадову інструкцію начальника ПКВЧ-7 без зауважень та заперечень, що підтверджує згоду позивача на таке переведення, терміни переведення та умови; законодавець надав роботодавцю право з власної ініціативи змінити істотні умови праці працівнику, про які роботодавець зобов`язаний повідомити працівника у встановленому законом порядку. За відсутності особистої заяви працівника ОСОБА_1 про звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, суд апеляційної інстанції вважав, що позивач як працівник погодився продовжувати працювати в нових умовах праці.

Встановивши, що відповідач не порушував прав позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для застосування у цій справі строків, передбачених статтею 233 КЗпП України, при зверненні позивача до суду з цим позовом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Піроговський В. Ф. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді повернуто заявнику.

29 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Піроговський В. Ф. вдруге подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

02 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Піроговського В. Ф. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

10 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У грудні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) та у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 127/9859/14-ц (провадження № 61-7732св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23).

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Указує, що в оскаржуваній постанові зазначено: «Суддя суду першої інстанції приходиться рідною племінницею вітчима судді-доповідача апеляційного суду у цій справі, з яким у судді-доповідача відносини припинені з 2016 року після смерті матері, з суддею суду першої інстанції суддя-доповідач апеляційного суду у цій справі має робочі відносини. Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.» Заявник стверджує, що позивачу не було та не могло бути відомо про факт родинних зав`язків між суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції та головуючим суддею суд першої інстанції, не повідомлено про це в судовому засіданні, уважає, що його позбавили права заявити відвід складу суду.

Вважає, що Запорізький апеляційний суд, ухвалюючи постанову, неправильно застосував статтю 36 ЦПК України та не застосував позицію Верховного Суду, викладену в ухвалі Верховного Суду від 12 липня 2024 року у справі № 758/14624/21 (провадження № 61-9496ск24), яка була застосована при встановлені аналогічного факту у справі.

Суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги те, що позивача переведено на посаду начальника ПКВЧ-7 з метою ліквідації наслідків бойових дій 03 липня 2023 року, коли жодних проектів на відновлення пошкоджених будівель не було, кошти на це виділені також не були.

Уважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 сам підтвердив (визнав) той факт, що він за період роботи у ПКВЧ-7 організував роботу щодо ліквідації наслідків бойових дій, розробив інструкцію, якою повинні користуватись працівники під час надзвичайної ситуації воєнного характеру, що суд охарактеризував як переведення позивача саме для ліквідації наслідків бойових дій.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, не врахував вищенаведеного й не дотримався вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Заявник стверджує, що факт того, що позивач приступив до виконання обов`язків 10 липня 2023 року, жодним чином не впливає на факт несвоєчасного попередження позивача про зміну істотних умов праці, а саме до настання цих умов. Вказані обставини було проігноровані судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги.

Запорізький апеляційний суд, за наслідками неповного та одностороннього розгляду справи, не надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, в оскаржуваному рішенні дійшов хибного висновку про можливість скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2024 року представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Дригіна І. М. подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційного суду без змін, як таку, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із наказом (розпорядженням) заступника начальника депо виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна від 24 вересня 2019 року № 1441/ос про прийняття на роботу, ОСОБА_1 прийнято на роботу з 24 вересня 2019 року на підставі наказу директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 23 вересня 2019 року № 874/ос, за переводом з виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до протоколу робочої зустрічі при в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 20 червня 2022 року № ПКК-11/од, розглядалися питання: 1) ліквідації наслідків, завданих бойовими діями, на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» (ПКВЧ-7); 2) відвернення та ліквідація обставин, що можуть становити загрозу життю працівників виробничого підрозділу; 3) прийняття кадрових рішень щодо можливого визначення кандидатур на посаду начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» та було встановлено, що за період з 24 лютого 2022 року до 02 травня 2022 року в результаті терористичних актів, диверсій, ракетних обстрілів з боку російської федерації пошкоджені та частково або повністю зруйновані будівлі виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» (далі - ПКВЧ-7), що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 199. Руйнування, які відбулися внаслідок бойових дій та наразі залишаються не ліквідованими, можуть становити загрозу життю працівників виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» та нормальним життєвим умовам людей, які проживають в даному регіоні, отже, такі обставини потребують відвернення та ліквідації наслідків бойових дій, шляхом ремонту, капітального ремонту та відбудови.

АТ «Укрзалізниця» як державне підприємство та територіально-галузеві об`єднання залізниці включені до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (див. постанову Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83). В умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обов`язки щодо виконання юридичними особами військово-транспортного обов`язку. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 2015 року № 891 затверджено Порядок організації діяльності залізничного транспорту під час здійснення військових залізничних перевезень. Згідно з пунктом 12 цього Порядку підприємства залізничного транспорту забезпечують: виконання планів військових залізничних перевезень; надання рухомого складу для військових залізничних перевезень; рух військових поїздів залізницею згідно з відповідним графіком; військові ешелони, військовий транспорт, що рухається під охороною військової варти, водою, засобами опалення, освітлення; надання вантажно-розвантажувальних пристроїв та знімного військового обладнання згідно з нормативно-правовими актами; здійснення контролю за переміщенням військових ешелонів, а також в окремих випадках військового транспорту, їх першочергове навантаження та доставку за призначенням. АТ «Укрзалізниця» має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, на неї покладено обов`язок щодо утримання у справному стані рухомого складу та достатній кількості для забезпечення діяльності Збройних Сил України. У зв`язку з цим, на початку військової агресії російської федерації проти України АТ «Укрзалізниця» здійснювало свою діяльність у режимі роботи надзвичайного стану. Так, зокрема, Філія була залучена до виконання мобілізаційних завдань, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та транспортних подій, здійснення заходів із евакуації населення із зон (районів) бойових дій у безпечні райони держави та за кордон, а також до перевезення військовослужбовців, внутрішньо переміщених осіб, поранених, представників іноземних держав, міжнародних організацій, органів державної влади України, а також транспортування гуманітарних вантажів. Отже, враховуючи той факт, що внаслідок повномасштабного військового вторгнення збройних сил російської федерації під час обстрілів були значно пошкоджені цивільні об`єкти АТ «Укрзалізниця», а саме будівлі, що перебувають на балансі виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», колії і тому подібне наявні об`єктивні причини для ліквідація наслідків бойових дій, організації заходів направлених на збереження життя та здоров`я, працівників вагонної дільниці, людей, які проживають у цьому регіоні та людей, які користуються послугами із залізничних перевезень, організації, а також, сприяння забезпечення безпеки руху поїздів, дорожнього руху та охорони праці працівників ПКВЧ-7, виконання встановлених норм пасажирського рухомого складу при перевезенні пасажирів і технічному обслуговуванні та ремонті, утримання в справному стані та раціональне використання споруд, приміщень та обладнання підрозділу, максимальне використання виробничих потужностей, підвищення рівня механізації трудових процесів відповідно до вимог правил техніки безпеки та охорони праці тощо.

Вказане вище є загальновідомим фактом та додаткових доказів не потребує.

Аналіз змісту посадової інструкції начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця (начальника вагонної дільниці) філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» свідчить, що зазначена посада належить до розділу класифікації професій «Керівники», метою діяльності якого є задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб у перевезенні пасажирів при безумовному забезпеченні безпеки руху та належного сервісного обслуговування пасажирів, утримання рухомого складу відповідно до встановлених норм. Основним завданням є забезпечення керівництва та управління діяльністю виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця Філії.

30 червня 2023 року на адресу начальника виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1. направлено повідомлення про необхідність прибуття до філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» 03 липня 2023 року, у зв`язку з виробничою необхідністю.

03 липня 2023 року ОСОБА_1 запропоновано перевестися на підставі статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на посаду начальника дільниці виробничого Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Згідно з наказом в. о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 03 липня 2023 року № 355/ос, на підставі статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», переведено 03 липня 2023 року начальника депо виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії ОСОБА_1., на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, на посаду начальника дільниці виробничого Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, та визначено йому робоче місце за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 199.

Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомився та особисто підписав його 03 липня 2023 року без зауважень та заперечень.

Наказом від 03 липня 2023 року № 371 ОСОБА_1 , на підставі його заяви, надавалася відпустка без збереження заробітної плати з 04 липня 2023 року до 07 липня 2023 року включно.

03 липня 2023 року у ОСОБА_1 був робочий день - відрядження до м. Києва, а з 04 до 07 липня 2023 року включно позивач знаходився у відпустці.

ОСОБА_1 приступив до своїх обов`язків начальника ПКВЧ-7 з 10 липня 2023 року.

ОСОБА_1 тривалий час працював на ПКВЧ-7, виконував покладені на нього зобов`язання, заяви про звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України відповідачу не подавав.

Відповідач, на виконання Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця» та відповідно до наказу від 03 серпня 2023 року № 57-ЗП встановив надбавку за виконання особливо важливих робіт (за високий професіоналізм, вміння, ефективну роботу з підвищенням іміджу усієї пасажирської вертикалі, виконання завдань, що визначені урядом країни, а саме забезпечення та підтримка на високому рівні логістичних послуг та вирішення питання перевезення великої кількості пасажирів у різних напрямках в найкоротший термін) - начальнику виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1. з 01 серпня 2023 року у розмірі 50 % від посадового окладу.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду цей позов, у якому зазначав, що його не повідомлено про переведення завчасно, він не давав згоди на переведення, а тому, вважає, що цим порушено норму Закону, що передбачає отримання згоди працівника на зміну істотних умов праці.

Листом від 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 повідомляв відповідача про наступне: «…Наслідки бойових дій на території ПКВЧ-7 за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 199, які на даний час ставлять загрозу життю працівників ПКВЧ-7 та нормальним життєвим умовам людей, що проживають в даному регіоні та користуються послугами залізничних перевезень, відсутні... Інвестиційною програмою по виробничому підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» на 2024 рік передбачено розробку проектно-кошторисної документації на ремонт будівель, пошкоджених внаслідок обстрілів... У виробничому підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» 21 липня 2023 року видано розпорядження №15 «Про виконання вимог Інструкції щодо дій працівників ПКВЧ-7 у разі загрози або виникнення надзвичайної ситуації воєнного характеру (артилерійських обстрілів, ракетних або авіаційних ударів тощо)». Також по підприємству було видано 6 розпоряджень щодо дотримання нормативів з питань охорони праці та цивільної оборони. Також повідомляю Вам, що з 03 липня 2023 року по теперішній час не було випадків травмування на виробництві внаслідок російської агресії в виробничому підрозділі Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Піроговського В. Ф. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Пунктом 6 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції встановив, що у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, для організації роботи дільниці виробничого Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» за наслідками терористичних актів, диверсій, ракетних обстрілів з боку російської федерації пошкоджені та частково або повністю зруйновані будівлі виробничого підрозділу. Тому, наказом від 03 липня 2023 року № 355/ос, на підставі статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», переведено 03 липня 2023 року начальника депо виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії ОСОБА_1., на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, на посаду начальника дільниці виробничого Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, та визначено йому робоче місце за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 199.

Відповідно до пункту 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності з 24 березня 2022 року, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Президент України Указом від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні ввів воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та у подальшому неодноразово продовжував відповідними Указами Президента України, у тому числі на час розгляду справи та ухвалення судових рішень (частина третя статті 82 ЦПК України).

Закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією і не встановлює, що передбачена пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 447/334/18 (провадження № 61-1210св20) та від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (провадження № 61-162св23)). Тобто відмова позивача визначалась його бездіяльністю та ігноруванням своїх посадових обов`язків, в тому числі щодо присутності на робочому місті та інформування про причини такої відсутності.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 повідомлено про переведення на нову посаду до ПКВЧ-7 в день його ознайомлення про таке переведення у робочий день (у день відрядження до м. Києва), а до роботи позивач приступив 10 липня 2023 року, тобто ознайомлення відбулося до запровадження таких змін. При цьому заяв щодо незгоди продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах ОСОБА_1 у письмовій формі роботодавцю не подавав.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що за вказаних обставин (пошкодження та часткове або повне зруйнування будівель виробничого підрозділу ПКВЧ-7 внаслідок збройної агресії російської федерації проти України) відповідач був змушений тимчасово перевести позивача на посаду начальника дільниці виробничого Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» із визначенням місця роботи у м. Харкові.

З урахуванням наведеного, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (провадження № 61-162св23) дійшов висновку, шо роботодавець вправі впроваджувати зміни в організації виробництва і праці як в цілому по підприємству, так і в окремих підрозділах, або по відношенню до окремих працівників, які вважає за доцільне для покращення ефективності своєї діяльності. Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Посилання заявника як на підставу касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) та у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 127/9859/14-ц (провадження № 61-7732св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23) щодо способів захисту порушеного права та застосування статті 49-2 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими, ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. При цьому колегія суддів звертає увагу, що за обставинами справи, яка є предметом касаційного перегляду, позивач незгоди продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах у письмовій формі роботодавцю не подавав.

Однією з підстав касаційного оскарження судового рішення заявник зазначив пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

З огляду на зміст вказаної норми, вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню цивільними судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме - статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Ці доводи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо тлумачення статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є необґрунтованими, оскільки Верховний Суд, зокрема, у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 581/400/23 (провадження № 61-14375св23) вже викладав висновки щодо застосування частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у поєднанні з частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, вказавши, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Верховний Суд не вбачає необхідності формулювати нові правові висновки щодо застосування статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки позивач не конкретизував, у чому полягає неправильність тлумачення вказаної норми судом апеляційної інстанції, а саме лише посилання заявника на незастосування судом правової норми матеріального права не є достатнім для твердження про підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Отже, наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася під час касаційного перегляду справи, при цьому, суд апеляційної інстанцій правильно застосував положення вищезазначеного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанцій є вірними, ґрунтуються на правильному тлумаченні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зокрема частини третьої статті 32 КЗпП України, частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», при переведенні позивача його права порушені не були.

Доводи касаційної скарги щодо існування родинних відносин між суддею першої інстанції та суддею-доповідачем, про які заявнику не повідомили, і це було підставою для самовідводу судді Гончар М. С., оскільки могло вплинути на упередженість судді при ухваленні судового рішення, чим було порушено права позивача на справедливий суд, колегія суддів спростовує з огляду на таке.

Згідно пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу.

Як зазначено в постанові Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, суддя суду першої інстанції приходиться рідною племінницею вітчима судді-доповідача апеляційного суду у цій справі.

Вказана ступінь родинних відносин не є підставою для відводу (самовідводу) судді, оскільки особи не є членами сім`ї або близькими родичами, зокрема, на що і послався суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що відносини з вітчимом припинені після смерті матері, а з суддею суду першої інстанції суддя-доповідач апеляційного суду має робочі відносини.

Отже, доводи касаційної скарги у частині неправильного застосування судом апеляційної інстанції статті 36 ЦПК України та неврахування релевантної практики Верховного Суду не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Піроговського Вадима Федоровича залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник