Провадження №2/756/743/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Тихої О.О.,

за участі:

секретаря судового засідання - Косянчук Н.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Музиченка В.М. ,

третьої особи Шведенко Ю.І. ,

представників третіх осіб Какоркіної З.М. , Шостака С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України, треті особи: начальник Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Юлія Іванівна, Міністерство внутрішніх справ України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України (далі - МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

У обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 25.10.2023 він працював на посаді заступника начальника центру з економічних питань в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України.

Наказом № 130-Зв від 16.08.2024 його звільнено з займаної посади з 16.08.2024 у зв`язку зі скороченням посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, внаслідок скорочення чисельності штату.

Вважає, що його звільнення відповідач здійснив з грубим порушенням трудового законодавства, що полягає у наступному.

Так, скорочення посади заступника начальника центру з економічних питань відбулося на підставі Наказу МВС України «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС» № 98 від 15.02.2024 (далі - Наказ № 98), яким було затверджено перелік змін у штатах підпорядкованих МВС закладів. Зазначеним наказом в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України було скорочено та одночасно уведено певну кількість посад, у тому числі скорочено керівних посад - 3 шт., а уведено нових керівних посад - 2 шт.

З 01.02.2024 по 14.06.2024 позивач перебував на лікарняному.

17.06.2024 його було ознайомлено з Наказом № 98 та одночасно письмово запропоновано для заміщення дванадцять вакантних посад станом на 17.06.2024, серед яких він обрав посаду першого заступника начальника центру, про що написав заяву від 18.06.2024.

Однак протягом червня та липня 2024 року на посаду першого заступника начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України він не був призначений, у зв`язку з чим 03.07.2024 звернувся із письмовою заявою до відповідача за роз`ясненням причин тривалого не призначення на обрану ним посаду. На що відповідачем було роз`яснено, що, оскільки він не виконав вимогу керівника щодо складання перспективного плану розвитку МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України, питання щодо його призначення на посаду першого заступника начальника центру буде розглянуто після його виходу з лікарняного. Проте, вимога щодо складання плану розвитку є протиправною, адже діючим законодавством не передбачено тестових завдань, іспитів чи інших випробувань для призначення після скорочення працівника на посаду.

05.08.2024 керівником МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Ю.І. у присутності інспектора з кадрів ОСОБА_6 його усно повідомлено про скорочення посади першого заступника начальника центру відповідно до наказу МВС України, проте, відповідно до якого саме наказу, його не повідомили. У зв`язку з чим він попросив надати йому копію вказаного наказу та письмово повідомити про перелік посад, що залишилися вакантними з урахування цього наказу.

13.08.2024 з метою з`ясування переліку вакантних посад він знову звернувся до начальника центру Шведенко Ю.І., яка надала вказівку інспектору з кадрів ОСОБА_6 підготувати та письмово запропонувати йому перелік вакантних посад станом на 13.08.2024.

Проте, ані з другим наказом, ані з переліком вакантних посад з урахування цього наказу його так і не ознайомили. Натомість, 14.08.2024 він отримав лист від відповідача за вих.№33/14-522 від 08.08.2024, у якому відповідач зазначив, що 05.08.2024 у присутності інспектора з кадрів його було повідомлено про скорочення посади першого заступника начальника центру, на яку він претендував, та що він начебто відмовився від інших запропонованих посад.

Оскільки наказом МВС України № 539 від 01.08.2024 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС» (далі - Наказ № 539) повторно було скорочено деякі посади, у тому числі та, на яку він претендував, і він не був ознайомлений з даним наказом, позивачу було невідомо, які саме посади залишилися вакантними, а тому він не мав можливості обрати одну з них. За наведених обставин, надане йому попередження про скорочення займаної ним посади від 17.06.2024 не є належним повідомленням про наявні вакантні посади і після 01.08.2024 відповідач мав повторно письмово запропонувати йому вакантні посади.

15.08.2024 позивач повторно звернувся до відповідача з заявою, у якій просив повідомити його письмово про наявність вакантних посад, проте відповіді на заяву не отримав, а 16.08.2024 його ознайомили з наказом № 130-Зв від 16.08.2024 про звільнення з посади заступника начальника центру з економічних питань з 16.08.2024 у зв`язку зі скороченням посади внаслідок скорочення чисельності штату МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Таким чином, звільняючи його з посади, відповідач не запропонував йому іншу роботу в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку б він міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, чим було порушено вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, зокрема, йому не була запропонована вакантна посада заступника начальника центру з матеріально-технічного забезпечення, на яку б він погодився, якби її запропонував відповідач.

Також відповідачем при його звільненні не було враховано, що відповідно до ч. 4 ст. 40, ст. 42 КЗпП України він мав переважне право на залишення на роботі, оскільки є учасником бойових дій, на утриманні має двох членів родини: доньку, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною, та її малолітнього сина; має тривалий безперервний стаж роботи в установах МВС України з 23.11.2001; є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання; не враховано його кваліфікацію і продуктивність праці.

Також, на виконання Наказу № 98 та Наказу № 539 відповідачем не видавалися локальні накази про зміни у штатному розписі МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України.

За наведених обставин позивач просить визнати протиправним та скасувати Наказ № 130-Зв від 16.08.2024 в частині його звільнення з посади заступника начальника центру з економічних питань з 16.08.2024 у зв`язку зі скороченням посади внаслідок скорочення чисельності штату за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді заступника начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України з економічних питань з 17.08.2024; стягнути з відповідача на його користь на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 17.08.2024 по день ухвалення рішення суду; стягнути з відповідача на його користь на підставі ст. 237-1 КЗпП України моральну шкоду у розмірі 45 000,00 грн., яка полягає в тому, що незаконними діями відповідача був принижений його авторитет та ділова репутація серед працівників медичних установ МВС України; з часу звільнення він через моральні переживання втратив нормальний сон, в нього з`явилися головний біль, порушення психо-емоційного стану на фоні ПТСР, загострилися хронічні хвороби, члени його родини втратили єдине джерело заробітку, були втрачені нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Ухвалою судді від 27.09.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання.

05.11.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Зазначив, що свою діяльність МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України здійснює відповідно до Положення про Медичний реабілітаційний центр «Пуща- Водиця» МВС України, затвердженого Міністерством внутрішніх справ України 11 вересня 2000 року № 621 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 12 грудня 2023 року №1035) (далі-Положення).

Згідно з пунктом 6 розділу 1 Положення начальник центру має першого заступника та заступників, які призначаються на посади та звільняються з посад начальником Центру за погодженням із державним секретарем Міністерства внутрішніх справ України.

У пункті 7 Положення зазначено, що начальникові Центру прямо і безпосередньо підпорядковані його заступники, керівники структурних підрозділів, які входять до складу Центру, адміністративно-господарський персонал: працівники бухгалтерської служби, канцелярії, кадрової служби, архіву, їдальні, котельні, інші працівники.

Таким чином порядок призначення начальника МРЦ «Пуща-Водиця» та його заступників здійснюється за особливою процедурою, згідно нормативних актів МВС.

Після скорочення посади заступника начальника з економічних питань, яку займав ОСОБА_5 , на підставі наказу МВС № 98 від 15.02.2024 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС», його відповідно до ст. ст. 32, 36, 42, 49-2 КЗпП України, 17.06.2024 ознайомили з переліком вакантних посад, оскільки до цього позивач знаходився на лікарняному.

Позивач, ознайомившись з вакантними посадами, виявив бажання працювати в подальшому на посаді першого заступника начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України та з цього приводу подав заяву 18.06.2024 начальнику МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Ю.І. з проханням перевести його на цю посаду.

Начальником МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Ю.І. дану заяву розглянуто та враховуючи те, що тільки 24.10.2023 наказом МВС №14800/с ОСОБА_5 переведено на іншу роботу в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України, звільнивши з посади начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України (фактично понизивши в посаді), зважаючи на необхідність здійснення особливої процедури призначення, запропоновано ОСОБА_5 надати перспективний план розвитку МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України для зазначення в подальшому даного позитивного факту в поданні про його призначення, яке необхідне затверджувати у державного секретаря та у той час і з`ясувати можливості позивача, який претендував бути першим її заступником.

Проте ОСОБА_5 пропозицію начальника МРЦ «Пуща-Водиця» проігнорував та у черговий раз з 02.07.2024 пішов на лікарняний, а вже 03.07.2024 подав заяву за вх.№33/14-991 від 03.07.2024, у якій зазначив про неналежний розгляд його заяви від 18.06.2024 керівником МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України. На заяву позивача від 03.07.2024 була надана відповідь про те, що його заяву буде розглянуто після його виходу з лікарняного, оскільки призначення на посаду першого заступника начальника центру, на яку позивач претендував, потребує проведення спеціальної процедури та обов`язково за його фізичної присутності (підписання подання, у якому необхідно зазначити позитивні якості кандидата, погодження у департаменті та у державного секретаря МВС України, де присутність кандидата на посаду обов`язкова).

01.08.2024 наказом МВС України №539 «Про організаційно штатні зміни в медичних закладах та установах МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС, в тому числі і в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України. Даним наказом посаду першого заступника начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України було скорочено.

05.08.2024, у перший день виходу на роботу з лікарняного, позивачу ОСОБА_5 у присутності начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Ю.І., головного бухгалтера ОСОБА_7 , інспектора з кадрів ОСОБА_6 та заступника начальника з медичних питань ОСОБА_8 доведено до відома наказ МВС від 01.08.2024 №539 «Про організаційно штатні зміни в медичних закладах та установах МВС» та проінформовано про скорочення посади першого заступника начальника центру, на яку він претендував. Запропоновано письмово надати пропозицію щодо обраної вакантної посади, у тому числі і з переліку, з яким він був вже ознайомлений 17.06.2024. На вказану пропозицію позивач висловив свою думку, що станом на 05.08.2024 у закладі відсутні посади, які б могли відповідати його кваліфікаційним вимогам, та попросив надати письмову відповідь. У зв`язку з тим, що позивач відмовився ставити будь-які підписи, було складено акт №2 від 05.08.2024 та на його прохання направлено письмове повідомлення за вих. №33/14-522 від 08.08.2024 рекомендованим листом.

16.08.2024 позивачу в присутності начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Ю.І., інспектора з кадрів ОСОБА_6 , в.о. головного бухгалтера ОСОБА_9 , економіста ОСОБА_10 доведено до відома вакантні посади відповідно до Наказів № 98 від 15.02.2024 та № 539 від 01.08.2024 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах МВС».

У зв`язку з тим, що позивач відмовився засвідчувати факт ознайомлення його з вакантними посадами, було складено Протокол наради від 16.08.2024.

Отже, твердження позивача щодо його виключно усного повідомлення про скорочення посади першого заступника начальника центру та що відповідач взагалі не запропонував йому жодної вакантної посади, на яку його могло бути призначено, є безпідставними.

Таким чином, попередження позивача про скорочення посади заступника начальника з економічних питань від 17.06.2024 здійснено згідно з вимогами КЗпП України, а позивач належним чином повідомлений про наявність вакантних посад.

Твердження Позивача про те, що якби відповідач запропонував йому вакантну посаду заступника начальника центру з матеріально-технічного забезпечення, то він би погодився, є таким, що не відповідають дійсним обставинам в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України на той період часу.

Так, посада заступника начальника з матеріально-технічного забезпечення після введення умов в МРЦ Пуща-Водиця», визначених наказом МВС № 98 від 15.02.2024 «Про організаційно штатні зміни в медичних закладах та установах МВС» дійсно певний час залишалась вакантною, а саме до 23.07.2024, коли подання начальника центру на призначення на цю посаду було погоджено державним секретарем та відповідні документи передані до МВС для підготовки та видачі наказу про призначення ОСОБА_11 . Проте, незважаючи на вищезазначене, позивачу пропонувалася і посада заступника начальника з матеріально-технічного забезпечення.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що ініціатива зміни істотних умов праці, у тому числі в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України, не належить МРЦ «Пуща- Водиця». З боку відповідача до позивача не застосовувався неадекватний вплив, коли він виконував свої посадові обов`язки або знаходився на лікарняному, а тому підстави для її стягнення з відповідача відсутні.

05.11.2024 від третьої особи - начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Ю.І., до суду надійшли пояснення, у яких остання зазначила, що під час звільнення позивача ОСОБА_5 з посади заступника начальника центру з економічних питань вона керувалася Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Положенням про МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України від 11 вересня 2000 року № 621 (у редакції наказу МВС України від 12 грудня 2023 року № 1035).

22.11.2024 позивачем до суд подана відповідь на відзив, у якій позивач наголосив на тому, що відповідач не ознайомлював його з Наказом № 539, яким повторно скорочена чисельність штату МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України. У листах відповідача, що надходили йому у відповідь на його заяви, свідомо викривлені факти про те, що йому нібито пропонувався для ознайомлення перелік вакантних посад, від яких він відмовився. Вимога третьої особи Шведенко Ю.І. від нього скласти перспективний план розвитку для призначення на посаду першого заступника начальника центру є протиправною, оскільки не передбачена жодним нормативно-правовими актом, зокрема, Положенням про МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України.

Твердження представника відповідача про те, що на нараді 05.08.2024, на якій начебто були присутні начальник МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Ю.І. , головний бухгалтер ОСОБА_7 , інспектор з кадрів ОСОБА_6 та заступник начальника з медичних питань ОСОБА_8 , його ознайомили з наказом МВС від 01.08.2024 № 539 «Про організаційно штатні зміни в медичних закладах та установах МВС» та запропонували обрати вакантну посаду зі списку, з яким його було ознайомлено 17.06.2024, на що він відмовився, не відповідають дійсності, оскільки жодної наради у той день не було, а в кабінеті начальника центру Шведенко Ю.І. була присутня лише інспектор з кадрів ОСОБА_6 . При цьому Шведенко Ю.І. лише пообіцяла надати йому на ознайомлення Наказ № 539 та письмово запропонувати вакантні посади, що залишилися після видання цього наказу. В Акті № 2 від 05.08.2024 взагалі не зазначено, що він був учасником наради та відмовився підписувати будь-які документи. Крім того, позивач переконаний, що цей акт складений відповідачем вже після того, як він звернувся до суду з даним позовом.

Окрім того, обрати одну із посад, які відповідачем йому було запропоновано письмово у попередженні про скорочення від 17.06.2024, він не міг, так як не знав, чи залишилися вказані посади вакантними, чи не було їх скорочено внаслідок видання Наказу № 539, також у нього було право обрати одну із уведених вказаним наказом нових посад.

Таким чином, унаслідок зміни обставин (видання Наказу № 539) надане йому відповідачем попередження про скорочення його посади від 17.06.2024 не є належним повідомленням про наявність вакантних посад, а отже після 01.08.2024 відповідач мав повторно йому письмово запропонувати вакантні посади, на одну з яких він міг бути призначений.

Обставини, зазначені відповідачем у відзиві з приводу подій, що мали місце у день його звільнення 16.08.2024, також не відповідають дійсності, оскільки 16.08.2024 у кабінеті начальника центру Шведенко Ю.І., де також були присутні ще працівники центру ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , інспектор з кадрів ОСОБА_6 ознайомила його з наказом про звільнення, що він засвідчив особистим підписом на наказі. Після підписання він попросив видати йому копію цього наказу, трудову книжку та довідку про нараховані суми при звільнені, що було зроблено. Проте, у цей день ніяких актів та протоколів не складалося, від підпису на будь-яких документах він не відмовлявся, з Наказом № 539 та переліком вакантних посад станом на 16.08.2024 його не ознайомлювали. В Акті від 16.08.2024 він не зазначений як учасник наради, а також не зазначено, що він нібито відмовився від підпису на цьому акті.

Щодо посади заступника начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України з матеріально-технічного забезпечення зазначив, що вказана посада, згідно з листом Департаменту охорони здоров`я МВС України за вих. № 28513/33-2024 від 03.09.2024, була вакантною, незважаючи на погодження державним секретарем МВС України кандидатури Дякової Н.О. на вказану посаду ще 23.07.2024, проте вказана посада не була йому запропонована.

Окрім того, позивач вважає, що в нього наявне переважне право перед ОСОБА_11 на призначення на цю посаду з огляду на його досвід та рівень освіти.

Також зазначив, що відповідачем не дотриманий двомісячний строк для його звільнення, передбачений ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки, керуючись приписами ст. 241-1 КЗпП України, вказаний строк спливає 17.08.2024 та припадає на вихідний, а отже двомісячний строк мав закінчитися 19.08.2024, у той час як його було звільнено вже 16.08.2024.

25.11.2024 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у яких, серед іншого, зазначено, що твердження позивача, викладені у відповіді на відзив, грунтуються на його особистих припущеннях.

21.01.2025 представником МВС України подано пояснення на позовну заяву, у яких зазначено, що відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878, МВС України прийняло рішення про оптимізацію закладу охорони здоров`я, що належить до сфери управління МВС, а саме - Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України та видало наказ від 15.02.2024 № 98 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС». Згідно з пунктами вказаного наказу прийнято рішення про перейменування Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України на 160 ліжок з відділенням медико-психологічної реабілітації на Медичний реабілітаційний центр «Пуща-Водиця» МВС України на 160 ліжок та затверджено перелік змін у штатах.

17.06.2024 позивач був попереджений про наступне вивільнення у зв`язку з організаційно-штатними змінами, а також ознайомлений із запропонованими наявними вакантними посадами в Медичному реабілітаційному центрі «Пуща-Водиця» МВС України. Також попереджений, що у разі ненадання упродовж двох місяців відповідної заяви про згоду щодо переведення на одну із запропонованих посад, його буде звільнено. Наказом Медичного реабілітаційного центру ««Пуща-Водиця» МВС України від 16.08.2024 № 130-Зв позивача було звільнено згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України з 16.08.2024. Таким чином, Міністерство внутрішніх справ України, приймаючи рішення про оптимізацію закладу охорони здоров`я, що належать до сфери управління МВС - Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України, та видавши у зв`язку з цим Наказ № 98 від 15.02.2024 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС», діяло в межах владних, дискреційних повноважень, з урахуванням приписів Положення про Міністерство внутрішніх справ України. МВС України не порушувало прав позивача, а обґрунтовано реалізовувало дискреційні повноваження в межах та в спосіб, встановлений Конституцією та Законами України.

Ухвалою суду від 17.02.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності, за участі його представника - адвоката Бабцева Ю.О. Під час розгляду справи по суті заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача Музиченко В.М., третя особа Шведенко Ю.І. , представники третіх осіб ОСОБА_12 , Какоркіна З.М. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у заявах по суті.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що працює в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України інспектором з кадрів. 05.08.2024 у присутності начальника центру Шведенко Ю.І., головного бухгалтера ОСОБА_7 , заступника начальника з медичних питань ОСОБА_8 позивач був ознайомлений з Наказом № 539 та переліком вакантних посад станом на 05.08.2024. Начальник центру Шведенко Ю.І. повідомила позивача про те, що посада першого заступника начальника центру, на яку він претендував, була також скорочена. Наказ надавався йому особисто, позивач ознайомився з ним, свідок особисто оголосила перелік вакантних посад, складений нею за вказівкою начальника центру Шведенко Ю.І. , з урахуванням обох наказів № 98 та № 539. Після чого ОСОБА_5 висловив думку про те, що у центрі відсутні посади, на які він може претендувати. Засвідчити факт ознайомлення його з наказом № 539 та переліком вакантних посад своїм підписом ОСОБА_5 відмовився, про що того ж дня був складений акт. 16.08.2024 до відома ОСОБА_5 повторно доведено інформацію про вакантні посади станом на 16.08.2024. Проте позивач попросив ознайомити його з наказом про звільнення, що і було зроблено. Ознайомився з даним наказом без жодних зауважень, попросив видати йому трудову книжку та довідку про суми, що належать йому до сплати. Ознайомившись з наявними у матеріалах справи Актом № 2 від 05.08.2024 (Т. 1 а.с. 173), Актом від 16.08.2024 (Т.1 а.с. 167) та Протоколом наради від 16.08.2024 (Т.1 а.с. 176) свідок підтвердила факти підписання нею вказаних документів та обставини, що в них викладені.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що була присутня під час наради 16.08.2024, на якій ОСОБА_5 інспектором з кадрів ОСОБА_6 був зачитаний список вакантних посад, свідок не пам`ятає, чи була серед цього переліку посада заступника начальника центру з матеріально-технічного забезпечення. ОСОБА_5 ніяк не відреагував на це. Після цього йому було оголошено наказ про звільнення. 16.08.2024 були складені протокол наради та акт, які свідок підписала та підтвердила обставини, викладені у даних документах.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що 17.06.2024 ОСОБА_5 , який на той час перебував на лікарняному, було повідомлено про скорочення чисельності штату працівників МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України та подальше вивільнення. ОСОБА_5 із запропонованого переліку вакантних посад обрав посаду першого заступника начальника центру. 05.08.2024 ОСОБА_5 у кабінеті начальника центру Шведенко Ю.І. був повторно ознайомлений з переліком вакантних посад станом на 05.08.2024, проте, передивившись його, позивач нічого не обрав. Повторно письмове попередження про наступне вивільнення ОСОБА_5 05.08.2024 не вручалося. 16.08.2024 були складені протокол наради та акт, які свідок підписала та підтвердила обставини, викладені у даних документах.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що 05.08.2024 на нараді у кабінеті начальника центру Шведенко Ю.І. остання ознайомила ОСОБА_5 з Наказом № 539, а інспектор з кадрів ОСОБА_6 зачитала йому перелік вакантних посад та позивачу було запропоновано письмово обрати будь-яку із запропонованих вакантних посад. Ознайомившись з наявним у матеріалах справи Актом № 2 від 05.08.2024 (Т. 1 а.с. 173) свідок підтвердила обставини, викладені у ньому та свій підпис на акті.

Свідок ОСОБА_13 пояснила у судовому засіданні, що працювала в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України з 2003 по 2025 рік старшим інспектором з кадрів. Наказ № 98 був доведений до усього колективу центру на нараді та працівники, посади яких були скорочені, були письмово повідомлені про наступне вивільнення, у тому числі ОСОБА_5 . У цей час ОСОБА_5 був на лікарняному, тому вона підготувала відповідне попередження про вивільнення щодо нього та передала діловоду. Коли саме і як воно було вручене ОСОБА_5 , свідок не знає. Свідок пам`ятає, що у МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України видавалися локальні накази на виконання наказів МВС України № 98 та № 539.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що 16.08.2024 на нараді, де були присутні начальник центру Шведенко Ю.І. , інспектор з кадрів ОСОБА_6 , головний бухгалтер ОСОБА_9 та він, позивач був ознайомлений з переліком вакантних посад станом на день звільнення. ОСОБА_6 передала ОСОБА_5 перелік посад, проте він, не дивлячись на нього, повернув його назад, сказав, що для нього там немає посади, яку б він хотів посісти. Після цього він був ознайомлений з наказом про звільнення. Нарада від 16.08.2024 була оформлена протоколом, який складав він та у якому було зафіксовано усе, що відбувалося на нараді, ОСОБА_5 від підпису у протоколі наради відмовився. Також був складений акт від 16.08.2024. Ознайомившись з наявними у матеріалах справи Актом від 16.08.2024 (Т.1 а.с. 167) та Протоколом наради від 16.08.2024 (Т.1 а.с. 176) свідок підтвердив факт складання та підписання ним вказаних документів.

Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, третю особу та представників третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

За загальним правилом, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (висновки Верховного Суду у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 27 травня 2021 року в справі № 201/6689/19).

Разом з тим, суд, вирішуючи відповідні трудові спори, з дотриманням принципів диспозитивності цивільного судочинства і змагальності сторін, перевіряє наявність законних підстав для звільнення, дотримання порядку (процедури) звільнення, зокрема і відсутність дискримінації при звільненні.

Положенням про Медичний реабілітаційний центр «Пуща-Водиця» МВС України, затвердженим Наказом МВС України 11 вересня 2000 року № 621 (у редакції Наказу МВС України від 12 грудня 2023 року № 1035) визначено, що Медичний реабілітаційний центр «Пуща-Водиця» МВС України є державним закладом охорони здоров`я, що здійснює на основі ліцензії реабілітаційне (у тому числі медико-психологічну та фізичну реабілітацію), санаторно-курортне лікування, оздоровлення та відпочинок осіб, які відповідно до законодавства України мають право на медичне обслуговування та санаторно-курортне лікування в закладах охорони здоров`я МВС.

Центр є бюджетною, неприбутковою установою, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, діяльність якої координується через структурний підрозділ апарату МВС, який забезпечує виконання завдань і функцій у частині участі у формуванні та реалізації державної політики у сфері охорони здоров`я.

У своїй діяльності Центр керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами з питань організації медичного обслуговування населення, антикорупційної діяльності, наказами МВС, МОЗ та цим Положенням.

Структура та штатний розпис Центру затверджуються Міністерством внутрішніх справ України в установленому порядку.

Починаючи з 23.11.2001 ОСОБА_5 працював на керівних посадах у медичних установах, які перебувають у структурі МВС України, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , заведеної 02.09.1978.

З 25.10.2023 ОСОБА_5 працював в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України на посаді заступника начальника центру з економічних питань, що підтверджується витягом з наказу № 112о/с від 26.10.2023.

15.02.2024 МВС України видано наказ № 98 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС», зокрема, в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України.

Згідно з даним Наказом № 98 у керівництві МРЦ «Пуща-Водиця» скорочено три посади: заступник начальника центру, заступник начальника центру з загальних питань, заступник начальника центру з економічних питань, яку обіймав позивач ОСОБА_5 з 25.10.2023; введено дві посади: заступник начальника центру з експлуатації та розвитку, заступник начальника центру з матеріально-технічного забезпечення.

17.06.2024 позивача було ознайомлено з Наказом № 98 та повідомлено про скорочення його посади та одночасно запропоновано для заміщення дванадцять вакантних посад станом на 17.06.2024, що підтверджується відповідним попередженням (Т. 1 а.с. 23).

Із запропонованих у переліку дванадцяти вакантних посад станом на 17.06.2024 ОСОБА_5 обрав посаду першого заступника начальника центру, про що написав відповідну заяву від 18.06.2024 вх. № 33/14-877 (Т. 1 а.с. 24).

Листом начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Ю.І. від 10.07.2024 за вих. № 33/14-449 ОСОБА_5 повідомлено про те, що його заява від 18.06.2024 була розглянута на оперативній нараді, на якій також був присутній позивач, та для оцінки критеріїв першого заступника йому було запропоновано скласти перспективний план розвитку центру, який позивачем станом на час написання даного листа не складений. Повідомлено про розгляд питання щодо переведення позивача на вакантну посаду першого заступника начальника центру після виходу ОСОБА_5 з лікарняного.

01.08.2024 МВС України видано наказ № 539 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС», зокрема, в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України.

Згідно з даним Наказом № 539 у керівництві МРЦ «Пуща-Водиця» скорочено дві посади: перший заступник начальника центру, заступник начальника центру з експлуатації та розвитку; нові посади не введено.

Таким чином, Наказом № 539 скорочено посаду першого заступника начальника центру, яка станом на 17.06.2024 була вакантною та на яку претендував ОСОБА_5 , подавши заяву від 18.06.2024, після скорочення його посади Наказом № 98.

Наказом № 130-Зв від 16.08.2024 ОСОБА_5 звільнено з займаної посади заступника начальника МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України з економічних питань з 16.08.2024 у зв`язку зі скороченням посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, внаслідок скорочення чисельності штату. Підставами для звільнення у наказі зазначено: Наказ № 98; повідомлення про заплановане вивільнення від 17.06.2024 та перелік запропонованих вакантних посад станом на 17.06.2024; протокол ознайомлення ОСОБА_5 з організаційно-штатними змінами; погодження МВС України на звільнення ОСОБА_5 від 15.08.2024.

Копію наказу про звільнення і трудову книжку позивач отримав 16.08.2024, що підтверджено відповідним записом на наказі.

Згідно з листом Департаменту охорони здоров`я від 03.09.2024 станом на 16.08.2024 в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України, зокрема, була наявна керівна посада - заступник начальника центру з матеріально-технічного забезпечення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частини перша-третя стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 577/3997/15-ц вказано, що «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (постанова Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, зазначено, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

В оцінці правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд виходить з того, що суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2019 року у справі № 443/636/18, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що при його звільненні за пунктом пешим частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем було порушено вимоги частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки відповідач не запропонував йому іншої роботи (всіх вакантних посад) станом на день звільнення, а також не дотримався визначеного законом двомісячного строку для звільнення після повідомлення про наступне вивільнення.

Натомість, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач стверджує про дотримання ним вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу були запропоновані всі вакантні посади, які існували в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України на день звільнення позивача, і останній відмовився від переведення на іншу посаду, та дотримання строку, визначеного частиною першою статті 49-2 КЗпП України.

Досліджуючи вказані обставини та надаючи оцінку доводам сторін та наданим ними доказам у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що відповідачем доведено належними та допустимими доказами те, що позивачу ОСОБА_5 через скорочення чисельності штату працівників МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України згідно з Наказом № 98 та Наказом № 539 МВС України, внаслідок якого була скорочена його посада заступника начальника центру з економічних питань, з дня попередження про вивільнення 17.06.2024 до дня розірвання трудового договору 16.08.2024 були запропоновані всі наявні в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України вакантні посади станом на день звільнення.

До такого висновку суд дійшов з огляду на наступне.

Так, згідно з актом № 2 від 05.08.2024, підписаним начальником центру Шведенко Ю.І., головним бухгалтером ОСОБА_7 , інспектором з кадрів ОСОБА_6 та заступником начальника з медичних питань Скворцовою О.А., у присутності даних осіб до ОСОБА_5 доведено до відома Наказ № 539 та проінформовано про скорочення посади першого заступника начальника центру, на яку він претендував після видання Наказу МВС України № 98; запропоновано ОСОБА_5 письмово надати пропозицію щодо обраної ним вакантної посади з переліком яких він ознайомлений 17.06.2024, на що останній повідомив, що станом на 05.08.2024 у закладі відсутні посади, які відповідають його кваліфікаційному рівню.

Протоколом наради від 16.08.2024 (який, зокрема, як було встановлено під час розгляду справи по суті, було зазначено серед підстав звільнення в наказі про звільнення ОСОБА_5 № 130-Зв від 16.08.2024), на якій були присутні начальник центру Шведенко Ю.І., інспектор з кадрів ОСОБА_6 , в.о. головного бухгалтера ОСОБА_9 , економіст ОСОБА_10 та позивач ОСОБА_5 , зафіксовано, що на нараді ОСОБА_5 був повторно ознайомлений з Наказами МВС України № 98 та № 539 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах» та переліком усіх вакантних посад, що утворилися при виконання вказаних наказів МВС; перед ознайомлення з наказом про звільнення ОСОБА_5 начальником центру Шведенко Ю.І. запропоновано обрати посаду з переліку, однак позивач після ознайомлення з переліком посад ніяких побажань не висловив та попросив видати йому копію наказу про звільнення, трудову книжку та довідку про нараховані суми при звільненні.

Протокол підписано усіма присутніми на нараді, підпис ОСОБА_5 відсутній, міститься запис, зроблений економістом ОСОБА_10 про відмову ОСОБА_5 від підписання протоколу. Даний факт свідок ОСОБА_10 підтвердив у судовому засіданні.

Актом від 16.08.2024, підписаним начальником центру Шведенко Ю.І., інспектором з кадрів ОСОБА_6 , в.о. головного бухгалтера ОСОБА_9 та економістом ОСОБА_10 , зафіксовано те, що 16.08.2024 на нараді ОСОБА_5 ознайомлено під підпис з наказом про звільнення № 130-Зв від 16.08.2024, заперечень та зауважень з боку позивача не надходило, останньому видана копія наказу про звільнення, трудова книжка та довідка про нараховані суми при звільненні. Довідка наявна у матеріалах справи (Т.1 а.с. 169).

Особи, які підписали обидва акти від 05.08.2024 та від 16.08.2024 та приймали участь у нараді 16.08.2024, були допитані у судовому засіданні під час розгляду справи по суті, підтвердили свої підписи на вказаних документах та обставини, що в них викладені, отже показання свідків узгоджуються з письмовими доказами, наданими відповідачем в обгрунтування своїх заперечень проти позову.

Таким чином, вказаними доказами спростовано твердження позивача про те, що його не було ознайомлено з усіма вакантними посадами, які були наявні в МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України на день його звільнення.

Крім того, неспроможними суд вважає твердження позивача про те, що відповідач був зобов`язаний повторно вручити йому попередження про наступне вивільнення після видання Наказу № 539 від 01.08.2024, яким було скорочено посаду першого заступника начальника центру, на яку він претендував, з огляду на те, що позивач так і не був призначений на вказану посаду у період з 18.06.2024 (часу написання ним заяви на призначення на дану посаду) по 01.08.2024 (час, коли її було скорочено Наказом № 539), а отже у відповідача не було обов`язку, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України попереджати позивача про наступне звільнення з даної посади.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що доводи позивача про неправомірність витребування від нього керівником центру перспективного плану розвитку для призначення на обрану ним 18.06.2024 після скорочення посаду першого заступника начальника центру знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки правомірність такої вимоги відповідачем не доведена належними доказами, не надано жодного нормативно-правового акту, яким врегульовано дане питання, не висвітлене воно і в наявному у матеріалах справи Положенні про МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України.

Більше того, як зазначено представником відповідача у відзиві на позовну заяву, пропозиція начальника центру Шведенко Ю.І. ОСОБА_5 надати перспективний план розвитку МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України була викликана лише тим, щоб у подальшому зазначити про цей «позитивний факт» у поданні про призначення ОСОБА_5 на обрану ним на той час вакантну посаду першого заступника начальника центру, яке потребувало затвердження у державного секретаря МВС України.

Таким чином, з огляду на викладене, у період з 18.06.2024 по 01.08.2024 відповідачем не виконаний обов`язок, передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, по працевлаштуванню позивача, посада якого підлягала скороченню, оскільки такий обов`язок законом покладений саме на роботодавця, а виконання цього обов`язку передбачає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівнику усі посади, які відповідають його освіті, кваліфікації та досвіду, та які є вакантними з часу попередження про наступне вивільнення та до дня прийняття наказу про звільнення, та на які працівник повинен бути переведений за його згодою без проходження додаткових конкурсних процедур.

Як вже зазначалося вище, під час оцінки правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані також з`ясовувати, чи попереджався працівник за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 241-1 КЗпП України строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.

При цьому, формулювання «відповідне число» тлумачиться як «те саме число».

За приписами ч. 5 ст. 241-1 КЗпП України, якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Як встановлено судом, позивача було попереджено про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням його посади заступника начальника центру з економічних питань відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України 17.06.2024, а отже строк, визначений ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, у даному випадку спливає 17.08.2024. Разом з тим, враховуючи, що останній день строку (17.08.2024) припадає на вихідний день (суботу), то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день, тобто 19.08.2024.

Проте, у порушення приписів ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, позивача звільнено з роботи 16.08.2024.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачем не дотримано під час звільнення позивача з посади строк, визначений ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, а отже ним порушено вимоги трудового законодавства України при звільненні позивача з посади на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині поновлення на роботі є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому суд зауважує, що рішення суду про поновлення позивача на роботі є підставою для скасування відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_5 , а отже застосований судом спосіб поновлення порушеного права позивача є ефективним та не потребує окремого визнання протиправним та скасування судом наказу про звільнення позивача.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

При цьому згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка, відповідно до п. 8 цього Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з листом від 09.09.2024 за вих. № 33/14-591 МРЦ «Пуща-Водиця» МВС України, середньоденна заробітна плата позивача складає 2 332,98 грн, середньомісячна - 50 159,17 грн. Вказані суми зазначені без врахування сум податків і зборів.

Вказаний розмір середньоденної заробітної плати позивачем не заперечувався.

З урахуванням наведеного середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 571 580,10 грн. (245 робочих днів з 17.08.2024 до 25.07.2025 включно х 2 332,98 грн. - середньоденна заробітна плата).

У зв`язку з чим суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 571 580,10 грн.

При цьому вказана сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена судом без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 45 000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 640/14909/16-ц, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим лише фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин.

З огляду на встановлені вище обставини та приведені правові норми при визначенні розміру відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, та визначає розмір спричиненої позивачу моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

На підставі наведеного, вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи учасників справи не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Суд, на підставі ст. 430 ЦПК України, допускає негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 977,00 грн., з яких: 1 211,20 грн. за задоволену вимогу про поновлення позивача на роботі; 5 765,80 грн. - за вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та частково задоволені вимоги про стягнення моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 12-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_5 до Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України, треті особи: начальник Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України Шведенко Юлія Іванівна, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_5 на посаді заступника начальника Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України з економічних питань.

Стягнути з Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України () на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 571 580 (п`ятсот сімдесят одна тисяча п`ятсот вісімдесят) гривень 10 копійок, яка визначена судом без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України () на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.

Стягнути з Медичного реабілітаційного центру «Пуща-Водиця» МВС України () на користь держави судовий збір у розмірі 6 977 (шість тисяч дев`ятсот сімдесят сім) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Медичний реабілітаційний центр «Пуща-Водиця» МВС України, ; місцезнаходження: м. Київ, вул. М. Юнкерова, буд. 48.

Третя особа: Шведенко Юлія Іванівна , РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Міністерство внутрішніх справ України, ; місцезнаходження: м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10.

Суддя О.О. Тиха