КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/8052/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Поливач Л. Д., Саліхова В. В.,

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Безсрочної Анжеліки Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва в складі судді Матвєєвої Ю. О.

від 17 січня 2025 року

у цивільній справі № 761/46527/24 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ТОВ «Інвестбудгаличина» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 13 482,40 грн та витрати по оплаті судового збору.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а ТОВ «Інвестбудгаличина» є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_2 . Відповідач, споживаючи надані позивачем послуги, не виконував своїх обов`язків щодо своєчасної оплати їх вартості, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 13 482,40 грн, що стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестбудгаличина» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 13 482,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестбудгаличина» витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 028 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, адвокат Безсрочна А. М., в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Інвестбудгаличина» відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що із документів поданих позивачем до суду першої інстанції, а саме з договору № 23-10/14-1 про передачу на баланс багатоквартирного житлового будинку від 23 жовтня 2014 року та акта приймання-передачі житлового будинку з балансу на баланс від 23 жовтня 2014 року до договору № 23-10/14-1 вбачається, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 , тоді як відповідач є власником квартири в будинку АДРЕСА_2 .

Вважає, що позивач не є тим підприємством до зони діяльності якого віднесено надання послуг з утримання будинку АДРЕСА_2 та прилеглої до нього прибудинкової території.

Наголошує, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів того, що саме ним у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 надавалися послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а суд першої інстанції не дослідив повною мірою наданий позивачем договір.

Також вважає, що довідка про нарахування та сплату послуги за утримання житла та комунальних послуг, за період з листопада 2021 року по листопад 2024 року надана позивачем, містить окрім помісячної вартості послуг за утримання будинків та прибудинкової території також суми вартості послуг консьєржів, компенсації витрат на утримання комірки, компенсації за технічне обслуговування систем шлагбаумів, тоді, як з Наказу позивача №17 від 01 березня 2018 року, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивач надає в будинку АДРЕСА_2 лише послугу з утримання будинків та прибудинкової території вартістю 7,00 гривень за 1 (один) квадратний метр.

Зазначає, що в матеріалах справи також відсутні будь-які докази того, що між позивачем та відповідачем була домовленість про надання таких послуг та про вартість їх надання. До матеріалів справи не долучено жодних доказів надання послуг консьєржів, утримання комірки, технічного обслуговування шлагбаумів та відповідно отримання таких послуг за вказаною адресою.

Також зазначає, що відсутні в матеріалах справи і копії договорів позивача з виконавцями вказаних вище послуг, як і акти приймання-передачі таких послуг в розумінні первинних документів передбачених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що містять відомості про господарські операції саме по будинку АДРЕСА_2 і саме в частині цих робіт. Акт звірки розрахунків, де була б відображена заборгованість відповідача перед позивачем не складався та не підписувався.

Вважає, що довідка про нарахування та сплату послуг за утримання житла та комунальних послуг підписана Головним бухгалтером ОСОБА_2 не є належним та допустимим доказом надання послуг та з неї не можна встановити чи правильним є нарахування заборгованості, та чи дійсно у відповідача наявна така заборгованість, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 є Головним бухгалтером позивача.

Звертає увагу, що відповідачу крім іншого, не надсилалися (не вручалися щомісячні повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг де було б зазначено складові тарифу з утримання будинку АДРЕСА_2 та прибудинкової території, вартість послуг консьєржів утримання комірки, технічного обслуговування шлагбаумів для проведення відповідної оплати, доказів про надіслання (вручення) відповідачу як споживачу послуг таких повідомлень матеріали справи не містять, матеріали справи також не містять копій зазначених повідомлень.

Посилається на постанову Верховного Суду від 26 вересня 2018 року справа № 750/12850/16-ц та вказує, що обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг і питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 17 січня 2025 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету позивача ТОВ «Інвестбудгаличина» та представника апелянта адвоката Безсрочної А. М., в інтересах ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що на утриманні у позивача з 23 жовтня 2014 року знаходиться вищевказаний будинок АДРЕСА_2 , для мешканців якого ним надаються житлово-комунальні послуги, що підтверджується долученою до матеріалів позовної заяви копією договору про передачу в управління багатоквартирного житлового будинку № 23-10/14-1 від 23 жовтня 2014 року.

Позивачем відповідно до наказу № 17 від 01 березня 2018 року затверджено тариф у розмірі 7,00 грн за 1 квадратний метр та типовий договір про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та сприяння в отриманні комунальних послуг у житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_2 ).

Відповідно до довідки про нарахування та сплату послуг за утримання житла та комунальних послуг, загальна сума основного боргу відповідача перед позивачем по сплаті внесків склала 13 482,40 грн.

За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 листопада 2024 року ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав обґрунтованими і доведеними вимоги ТОВ «Інвестбудгаличина» про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 13 482,40 грн.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами ЦК України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з нормами статей 319, 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучі-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електронне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна…стаття 360 ЦК України.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, регулює Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», в статті 7 якого зазначено, що співвласник багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг (стаття 6 Закону про житлово-комунальні послуги).

За визначенням, наданим у статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Стаття 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до положень статей 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором, споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статей 526, 530, 611 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 611 ЦК України регулює, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Згідно частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, сторона позивача обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказувала, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , а позивач є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_2 .

На підтвердження своїх позовних вимог, а саме надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_3 до матеріалів справи позивачем долучено:

копію договору №23-10/14-1 від 23 жовтня 2014 року про передачу на баланс багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_4 , укладений між позивачем та ТОВ «РУСЬ ІНВЕСТ БУД»;

наказ ТОВ «Інвестбудгаличина» № 17 від 01 березня 2018 року про затвердження тарифу з управління, утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та сприяння у отриманні комунальних послуг у житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_2 ;

акт приймання-передачі житлового будинку АДРЕСА_4 з балансу на баланс, укладений між позивачем та ТОВ «РУСЬ ІНВЕСТ БУД» від 23 жовтня 2014 року;

додаткову угоду № 1 до договору №23-10/14-1 від 23 жовтня 2014 року про передачу на баланс багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_4 від 04 квітня 2017 року;

довідку про нарахування та сплату послуг за утримання житла та комунальних послуг за період з 01 листопада 2021 року по 15 листопада 2024 року, за адресою АДРЕСА_3 на суму 13 482,40 грн та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 20 листопада 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, відповідно до договору №23-10/14-1 від 23 жовтня 2014 року про передачу на баланс багатоквартирного житлового будинку, укладеного між позивачем та ТОВ «РУСЬ ІНВЕСТ БУД», а саме пункту 1.1. договору, позивачем підтверджено умови надання послуг, як балансоутримувача будинку АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи також міститься акт приймання-передачі житлового будинку з балансу на баланс від 23 жовтня 2014 року до договору №23-10/14-1 від 23 жовтня 2014 року про передачу на баланс багатоквартирного житлового будинку, відповідно до якого, позивач прийняв від забудовника на баланс будинок АДРЕСА_2 .

Таким чином, із зазначених документів вбачається, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 , тоді як відповідач є власником квартири в будинку АДРЕСА_2 .

В той же час, матеріали справи не містять доказів перебування на балансі у позивача будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на що посилається сторона відповідача у своїй апеляційній скарзі.

Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин п`ятої - сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Зазначені вимоги закону і правові висновки судом першої інстанції належним чином враховані не були.

На переконання колегії суддів, позивачем не було надано відповідних доказів, які б підтвердили, що він є тим підприємством до зони діяльності якого віднесено надання послуг з утримання будинку АДРЕСА_2 та прилеглої до нього прибудинкової території.

Колегія суддів не може врахувати в якості доказу наказ ТОВ «Інвестбудгаличина» № 17 від 01 березня 2018 року про затвердження тарифу з управління, утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та сприяння у отриманні комунальних послуг у житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_2 ) та довідку про нарахування та сплату послуг за утримання житла та комунальних послуг за період з 1 листопада 2021 року по 15 листопада 2024 року, за адресою АДРЕСА_3 на суму 13 482,40 грн, оскільки позивачем не було доведено, що він має правові підстави надавати послуги з утримання саме будинку АДРЕСА_2 .

Як вбачається із матеріалів справи, апеляційним судом було повідомлено сторону позивача про відкриття апеляційного провадження та порядок розгляду справи, а саме в письмовому провадженні, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду до електронного кабінету.

Враховуючи доводи апеляційної скарги щодо ненадання стороною позивача доказів перебування на балансі у позивача будинку за адресою: АДРЕСА_2 , колегія суддів зазначає, що у сторони позивача було достатньо часу на спростування доводів апеляційної скарги відповідача та надання доказів до апеляційного суду.

Проте, позивач правом на подання відзиву і спростування доводів апеляційної скарги не скористався.

За обставин викладених вище, ураховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження, адже суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи обсяг та зміст позовних вимог та результати апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що з ТОВ «Інвестбудгаличина» підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 витрат із сплати судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 4 542 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Безсрочної Анжеліки Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції в розмірі 4 542 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Є. П. Євграфова

Л. Д. Поливач

В. В. Саліхов