КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3053/24
Провадження № 2/488/300/25 р.
31.07.2025 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,
за участю секретаря судового засідання Волошиної Я.І.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Корабельний відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з - під арешту, -
Позивачка ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Хорошева В.В., звернулася до суду із даним позовом, в якому просить скасувати обтяження № 14323328, накладене постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44375836, виданої 14.03.2016 року державного виконавця Корабельного ВДВС ММУЮ Дамонян М.П., об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 , власник: ОСОБА_3 , підстави внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29418268 від 26.04.2016 року, винесене державним реєстратором Нугаєвою Мариною Петрівною, Корабельного відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат - ОСОБА_3 .
Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.09.2008 року у справі № 2-2261/2008р.
Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Савченком І.М. 15.06.2018 року за реєстровим номером 650, залишеним ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 , остання звернулась до приватного нотаріуса Савченко І.М. із заявою про прийняття спадщини. На підставі її заяви приватним нотаріусом відкрито спадкову справу № 70124845.
Проте Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.07.2024р. № 97/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з наявністю в Державному реєстрі речових прав запису про арешт майна за реєстраційним № 14323328, накладеного постановою Корабельного ВДВС м. Миколаєва 14.03.2016 року в межах ВП № 44375836.
14.06.2021 року ВП № 44375836 було завершене на підставі п. 7 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто фактично обтяження втратило підставу існування.
Таким чином, на сьогоднішній день відсутні правові підстави для подальшого існування арешту, а його наявність безпідставно обмежує право позивачки на оформлення спадщини.
19.07.2024 року ухвалою судді відкрите провадження по справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Одночасно, в ухвалі роз`яснено відповідачці, що вона має право подати до суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також має право подати до суду заперечення протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив.
Відповідачці була направлена ухвала про відкриття провадження, у встановлений в ухвалі строк, відзиву та клопотань до суду не надала, в судове засідання не з`явилася, хоча судом про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення, доказів про поважність причин неявки суду не надала.
Представник третьої особи - Корабельний ВДВС м. Миколаєва ПМУМЮ (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, хоча судом про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення, доказів про поважність причин неявки суду не надав.
Відповідно до заяви, представник позивача просив про розгляд справи без його участі та участі позивачки. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Враховуючи викладене, та зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст.ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів.
Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).
Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої, частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Аналізуючи вищезазначені обставини справи, суд дійшов до наступного.
Як встановлено судом, спірне майно квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на вказане нерухоме майно. Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом, відповідно до нотаріально посвідченого заповіту від 15.06.2018 року, на підставі якого вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Спадкова справа №70124845 була відкрита.
Проте видача свідоцтва про право на спадщину була неможливою у зв`язку з наявністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про арешт обтяження № 14323328, накладеного постановою державного виконавця Корабельного ВДВС м. Миколаєва 14.03.2016 року в межах виконавчого провадження № 44375836.
Згідно з відповіддю Корабельного ВДВС м. Миколаєва від 02.05.2024 року, зазначене виконавче провадження було завершене 14.06.2021 року на підставі пункту 7 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Вказана норма передбачає завершення виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строку його здійснення.
Станом на момент розгляду справи виконавцем не було прийнято постанови про зняття арешту з майна, незважаючи на завершення провадження ще у 2021 році.
Зазначене обтяження є таким, що втратило правову підставу для свого існування, а його подальше збереження є безпідставним втручанням у право власності спадкоємця та порушує її право на реалізацію спадкового права, гарантованого статтями 1216, 1268, 1296, 1297 Цивільного кодексу України.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду (зокрема у постанові Великої Палати ВС від 08.11.2019 у справі №643/3614/17), спадкоємець має право на захист свого права власності, у тому числі шляхом пред`явлення негаторного позову про зняття арешту з майна, яке не належить боржнику.
Таким чином, враховуючи факт завершення виконавчого провадження, відсутність підстав для збереження обтяження та неможливість реалізації позивачкою своїх спадкових прав у зв`язку із існуючим арештом, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Доказів, які спростовують висновки суду, судовим розглядом не здобуто.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити.
Скасувати обтяження № 14323328, накладене постановою про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, винесеною 14.03.2016 року державним виконавцем Корабельного ВДВС ММУЮ Дамоняном М.П. у межах виконавчого провадження № 44375836, щодо квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис за індексним номером 29418268 від 26.04.2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, винесеного державним реєстратором Нугаєвою Мариною Петрівною, Корабельного відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_3 .
Суддя Л.І. Селіщева