ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року

м. Київ

справа № 487/2963/20

провадження № 61-15073св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Базовкіної Т. М., Тищук Н. О.

у справі

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)

до

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (далі - відповідачі)

третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради (далі - третя особа)

про визначення порядку користування житловим приміщенням,

ухвалив постанову про таке:

I. Вступ

1. У червні 2020 рокупозивач звернувся до суду з позовом до відповідачів за участю третьої особи про визначення порядку користування житловим приміщенням.

2. Відповідачі заперечували проти позову.

3. Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

4. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

5. Позивач оскаржив постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження зазначив те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких наведений у касаційній скарзі.

6. Ключовим питанням у спірних правовідносинах є:

Чи є підстави для визначення порядку користування житловим приміщенням у спосіб, запропонований позивачем?

7. Оскаржуване судове рішення переглядається в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку з чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог

8. Позов обґрунтований так:

- позивач зареєстрований у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 (далі - квартира);

- у цій квартирі разом з позивачем зареєстровані і відповідачі;

- рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року, яке набрало законної сили, усунуто перешкоди у користуванні квартирою та вселено позивача у неї;

- проте відповідачі зайняли всі житлові приміщення і чинять перешкоди реальному вселенню позивача у квартиру, тобто він фактично не має можливості користуватися квартирою або будь-якою її частиною за призначенням, тому рішення суду фактично не виконане;

- прийняти пропозицію щодо досягнення згоди на вселення позивача та визначення порядку користування квартирою відповідачі відмовляються.

9. Враховуючи викладене, позивач просив встановити порядок користування квартирою, виділивши йому в особисте користування одну кімнату площею 10,3 кв. м; в особисте користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 другу кімнату площею 12,6 кв. м.; в особисте користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 третю кімнату площею 10,8 кв. м. Нежитлове приміщення - балкон площею 0,9 кв. м виділити в особисте користування відповідачам. Інші нежитлові приміщення - коридор площею 8,1 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м, ванну кімнату площею 2,2 кв. м, кухню площею 5,4 кв. м, кладову площею 0,3 кв. м залишити у спільному користуванні.

ІII. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

10. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року позов задоволено частково.

Визначено порядок користування квартирою наступним чином: виділено у користування позивача житлову кімнату № 6 площею 10,3 кв. м; виділено у користування відповідачів житлові кімнати № 8 площею 10,8 кв. м та № 7 площею 12,6 кв. м, балкон № 9 площею 0,9 кв.м; залишено в загальному користуванні коридор площею 8,1 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м, ванну кімнату площею 2,2 кв. м, кухню площею 5,4 кв. м та кладову площею 0,3 кв. м. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

11. Рішення суду першої інстанції мотивоване так:

- право позивача щодо користування квартирою порушене;

- запропонований позивачем порядок користування житловою площею в частині виділення йому кімнати площею 10,3 кв. м не порушує вимог закону та прав сторін; свого варіанту визначення порядку користування квартирою відповідачі не запропонували;

- іншого варіанту визначення порядку користування квартирою із забезпеченням рівних умов усіх зареєстрованих осіб фактично не існує, що підтверджується висновком експерта;

- позивач має право на проживання у спірній квартирі і не може бути примусово позбавлений житла;

- доводи відповідачів про те, що виділення у користування позивачу кімнати площею 10,3 кв. м суттєво вплине на права та інтереси сторін, не дають підстав вважати, що позивач може бути з цих причин позбавлений права користуватися квартирою;

- суд у цьому випадку не визначає частки сторін у спірному житлі та не здійснює поділ житлового приміщення, а тільки визначає порядок користування ним.

IV. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

12. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року апеляційну скаргу відповідачів задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

13. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з таких мотивів:

- виділення позивачу у користування окремої житлової кімнати площею 10,3 кв. м, а відповідачам у складі 5 осіб залишення в користування кімнат площею 12,6 кв. м та 10,8 кв. м, порушує права та законні інтереси відповідачів та погіршує житлові умови всіх членів сім`ї;

- позивач не позбавлений права користування спірною квартирою, оскільки таке його право відновлене шляхом вселення до квартири на виконання рішення суду;

- оскільки у спірній квартирі зареєстровані 6 осіб, то відновлення прав позивача шляхом виділення йому значної частини квартири (10,3 кв. м) у вигляді окремої ізольованої кімнати у порівнянні з тим, що залишиться у користуванні 5 осіб (23,4 кв. м), призведе до погіршення житлових умов цих осіб, з огляду на принцип недопущення погіршення житлових умов інших мешканців житлового приміщення;

- запропонований відповідачами в апеляційній скарзі варіант порядку користування спірною квартирою не може бути прийнятним, оскільки заперечується позивачем, а крім того, суд розглядає справу за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог;

- вимог про визначення порядку користування спірною квартирою за варіантом, запропонованим відповідачами, заявлено не було.

V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

14. У касаційній скарзі позивач просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

15. Касаційна скарга обґрунтована такими обставинами:

- єдиним зареєстрованим місцем проживання позивача у м. Миколаєві є спірна квартира, де, окрім нього, зареєстровані і відповідачі;

- відповідачі зайняли усі житлові приміщення в квартирі та заявили, що позивач не може, незважаючи на необхідність виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року у справі № 487/1395/19 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, проживати в інших приміщеннях квартири, окрім тих, які не є житловими кімнатами;

- на переконання відповідачів позивач має вселитися та проживати у приміщеннях, які є місцями загального користування, що суперечить справедливості, закону та здоровому ґлузду;

- позивач фактично не має реальної можливості користуватися квартирою, хоча його право на це підтверджене судовими рішеннями;

- відповідачі чинять перешкоди у вселенні позивача та користуванні ним квартирою або будь-якою її частиною за функціональним призначенням, а також не ведуть з ним спільного господарства і не сплачують йому майнової компенсації за позбавлення його можливості користуватися належною частиною квартири;

- суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що виділення позивачу у користування окремої житлової кімнати площею 10,3 кв. м порушує права та законні інтереси відповідачів і погіршує житлові умови всіх членів сім`ї, а також незаконно надав перевагу правам відповідачів і фактично заперечив реалізацію конституційно гарантованого права позивача на житло;

- суд першої інстанції, ухвалюючи законне, обґрунтоване та справедливе рішення, правильно встановив наявність порушеного права позивача щодо користування спірним житловим приміщенням;

- суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21.

VІ. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

16. 23 грудня 2024 року представник відповідачів - адвокат Давидова О. Ю. подала до Верховного Суду додаткові пояснення у справі, які за своєю суттю є відзивом на касаційну скаргу позивача, у яких навела такі мотиви для відмови у задоволенні касаційної скарги:

- позивач під час розгляду апеляційної скарги наголосив на тому, що по факту він не живе та не має наміру жити у спірній квартирі, оскільки проживає у своєї дружини. На запитання апеляційного суду, чому він бажає виділити у своє користування саме ізольовану кімнату, позивач відповів, що зачинить її на ключ для страховки на випадок розлучення зі своєю дружиною;

- твердження позивача про перешкоджання йому відповідачами користуватися квартирою безпідставні та надумані;

- позивач просить виділити йому в особисте користування ізольовану кімнату, яка за площею удвічі перевищує належну йому норму, що є неправомірним;

- у висновку експерта зазначено, що надати варіанти визначення порядку користування квартирою відповідно до кількості зареєстрованих осіб та вимог нормативно-правових актів неможливо;

- вимоги позивача у тій редакції, яка була зазначена ним у позовній заяві, порушують права інших користувачів квартири, позбавляючи одного з них права на житлову площу;

- відповідачі не позбавляють позивача права на житло, у нього є ключі від квартири, замки не змінені, вхід до квартири вільний;

- бажання позивача отримати судове рішення про порядок користування квартирою не пов`язане з тим, що йому відповідачі перешкоджають у проживанні;

- встановлення рівних прав на житло можливе лише шляхом визначення порядку користування квартирою таким чином: ізольовані кімнати передати у користування ОСОБА_5 та її сину ОСОБА_6 (площею 10,3 кв. м), ОСОБА_3 та її доньці ОСОБА_4 (площею 10,8 кв. м); прохідну кімнату площею 12,6 кв. м. передати у користування особам однієї статті - позивачу та ОСОБА_2 , проте позивач відмовляється від такого варіанту.

VІІ. Рух справи в суді касаційної інстанції

17. 08 листопада 2024 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції.

18. Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження.

19. 06 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

20. Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

VIІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

21. У спірній квартирі зареєстровані з правом на проживання: ОСОБА_2 , 1971 року народження (відповідальний квартиронаймач), ОСОБА_3 , 1970 року народження (дружина), ОСОБА_5 , 1991 року народження (дочка), ОСОБА_4 , 1995 року народження (дочка), ОСОБА_6 , 2010 року народження (онук), ОСОБА_1 , 1958 року народження (брат). Це підтверджується довідкою ЖЕК № 3 ЖКП Миколаївської міської ради «Бриз» від 24 січня 2019 року за вих. № 321, відповіддю Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 13 січня 2022 року № 19.03.03-11/232/22 та Витягом з реєстру територіальної громади м. Миколаєва.

22. Відповідно до технічного паспорта квартира складається з трьох кімнат житловою площею 33,7 кв. м, у тому числі: № 6 - 10,3 кв. м (ізольована); № 8 - 10,8 кв. м (ізольована); № 7 - 12,6 кв. м (прохідна); з останньої здійснюється вихід на балкон № 9 площею 0,9 кв. м; коридору площею 8,1 кв. м; вбиральні площею 1,0 кв. м; ванної кімнати площею 2,2 кв. м; кухні площею 5,4 кв. м; кладової площею 0,3 кв. м. Загальна площа квартири 51,6 кв. м.

23. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2018 року, яке набрало законної сили 28 серпня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації відмовлено.

24. Цим судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 має право проживати у спірній квартирі як член сім`ї наймача квартири ОСОБА_7 , якому 24 липня 1975 року Бюро обміну житлової площі виконавчого комітету Миколаївської міської ради було видано ордер № 939. Право на проживання у квартирі також отримали: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 .

25. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли.

26. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 29 жовтня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою та вселено його у цю квартиру.

27. Згідно з актом від 14 лютого 2020 року головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) проведено виконавчі дії щодо вселення позивача у спірну квартиру.

28. Виконавчі провадження з виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року закінчені 27 травня 2020 року.

IХ. Позиція Верховного Суду

29. Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 7) та даючи відповідь на ключове питання (див. пункт 6), Верховний Суд зазначає таке.

30. У спірних правовідносинах позивач заявляє вимогу про визначення порядку користування квартирою, в яку він вселений на підставі рішення суду.

31. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

32. Частинами четвертою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

33. Частиною першою статті 48 ЖК передбачено, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

34. Статтею 47 ЖК встановлена норма жилої площі 13,65 кв. м на одну особу.

35. Згідно з частиною першою статті 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

36. Відповідно до статті 63 ЖК предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

37. У відповідності до статті 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

38. За змістом статті 62 ЖК до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

39. Верховний Суд звертає увагу, що право наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду передбачено у частині четвертій статті 816 ЦК, яка не містить будь-яких обмежень реалізації цього права, і більше того, не пов`язує із певними межами. Тому з урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК над нормами інших законів, застосуванню підлягає частина четверта статті 816 ЦК, відповідно до якої порядок володіння та користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду.

40. Тлумачення частини четвертої статті 816 ЦК дає підстави для висновку, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд за позовом наймача або особи, яка постійно проживає разом з ним (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21 (провадження № 61-3800сво23)).

41. У цій справі підставою для звернення позивача до суду з позовом стала відсутність можливості у сторін досягти домовленості щодо порядку користування житлом та намір захистити своє порушене право.

42. Судами встановлено, що позивач має право на проживання у квартирі як член сім`ї наймача квартири ОСОБА_7 , якій Бюро обміну житлової площі виконавчого комітету Миколаївської міської ради 24 липня 1975 року було видано ордер № 939. Відповідно до ордеру право на проживання у квартирі також отримали: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 (див. пункт 24). Відтак, можливість проживання цих осіб у спірній квартирі була встановлена ще у 1975 році. Договір найму не переукладався, доказів перебування сторін на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, не надано.

43. Разом з тим, 23 вересня 2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва ухвалив рішення про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою та вселення.

44. Проте між сторонами існує спір щодо користування наданою їм у встановленому законом порядку у найм квартирою і досягти домовленості вони не можуть.

45. Відомостей про приватизацію спірної квартири матеріали справи не містять.

46. На час розгляду справи відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у кімнаті площею 10,3 кв. м, ОСОБА_4 - у кімнаті площею 12,6 кв. м, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (раз на пів року протягом 1-2 місяців) - у кімнаті площею 10,8 кв. м.

47. Встановивши, що запропонований позивачем порядок користування жилою площею в частині виділення йому кімнати площею 10,3 кв. м не порушує вимог закону та прав сторін, враховуючи, що свого варіанту визначення порядку користування квартирою на той час відповідачі не запропонували, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позову в цій частині, а також в частині спільного користування нежитловими приміщеннями.

48. Виділяючи у користування відповідачів кімнати площею 10,8 кв. м та 12,6 кв. м і балкон площею 0,9 кв. м, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі фактично є однією сім`єю, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають за кордоном і приїжджають лише кілька разів на рік, що не заперечується відповідачами.

49. Визначаючи порядок користування квартирою у зазначений спосіб, суд першої інстанції правильно виснував, що іншого варіанту визначення порядку користування квартирою із забезпеченням рівних умов усіх зареєстрованих осіб фактично не існувало.

50. Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що право позивача щодо користування спірним житловим приміщенням порушене, а тому він має право на визначення порядку користування квартирою.

51. Доводи відповідачів про те, що площа кімнат, які позивач просить їм виділити, значно менша ідеальної частки, і таке зменшення буде суттєво впливати на права та інтереси сторін, а частка позивача є значно більшою ніж ідеальна, суд першої інстанції відхилив, оскільки в судовому рішенні він не визначав частки сторін у спірному житлі та не здійснював поділ жилого приміщення, а тільки визначив порядок користування ним.

52. З урахуванням встановлених обставин спільна власність відсутня і, відповідно, цей спір не є спором про поділ квартири, а приписи статті 816 ЦК не передбачають будь-яких обмежень реалізації права наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням та не пов`язують з площею наданого у найм житлового приміщення (див. висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21 (провадження № 61-3800сво23)).

53. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд не врахував, що позивач має право на проживання у спірній квартирі і не може бути примусово позбавлений житла, а таке його право відповідачі порушують. Доводи відповідачів про те, що виділення у користування позивачу кімнати площею 10,3 кв. м суттєво вплине на права та інтереси сторін, не дають підстав вважати, що позивач може бути з цих причин позбавлений права користуватися квартирою.

54. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, скасувавши правильне по суті рішення суду першої інстанції.

Х. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

55. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права.

56. Вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

57. Відповідно до статті 413 ЦПК суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

58. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

ХІ. Щодо розподілу судових витрат

59. Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

60. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

61. Розмір ставок судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон від 08 липня 2011 року № 3674-VI).

62. За змістом підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру встановлюється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

63. Позивач до суду першої інстанції з позовом звернувся у червні 2020 року. Прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі з 01 січня 2020 року становив 2 102,00 грн.

64. Згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI судовий збір за подання касаційної скарги на рішення суду становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в межах оспорюваної суми.

65. З урахуванням наведеного судовий збір за подання касаційної скарги у цій справі мав бути сплачений у розмірі 1 681,60 грн, із розрахунку 2 102,00 грн х 0,4 х 200%, і саме такий розмір судового збору відповідно до статті 141, підпункту «в» частини першої статті 416 ЦПК підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

66. Разом з тим, позивач за подання касаційної скарги сплатив 2 422,00 грн.

67. За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

68. Частиною другою статті 7 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI визначено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

69. Таким чином, для повернення переплаченої суми судового збору у розмірі 740,40 грн позивачу необхідно звернутися до Верховного Суду з відповідною заявою.

Із цих підстав,

керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року скасувати.

3. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року залишити в силі.

4. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 1 681,60 грн судового збору, тобто по 336,32 грн з кожного.

5. З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко