ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5255/25 Справа № 185/1968/24 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року в цивільній справі номер 185/1968/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2024 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач, 07.01.2024 року приблизно о 09:59 годині, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух зі швидкістю приблизно 10 кілометрів на годину в світлий час доби, по вул. Івана Богуна в м. Павлоград Дніпропетровської області, допустив зіткнення лівим заднім крилом керованого ним автомобілю з передньою частиною велосипеда під керуванням водія ОСОБА_2 , яка рухалась в попутному з ним напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій велосипеда, ОСОБА_2 , отримала тілесні ушкодження. Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.07.2024 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та вироком Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року вирок Павлоградського міськрайонного суду від 08.07.2024 року в частині призначеного покарання та цивільного позову скасовано. В частині визнання винним залишено без змін. В результаті отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень, позивачка з 07.01.2024 року по 23.01.2024 року проходила лікування в травматологічному відділенні, з 24.01.2024 року по 14.02.2024 року - в реабілітаційному відділенні КНП «Павлоградська лікарня інтенсивного лікування» ПМР». На лікування нею було витрачено кошти у сумі 25598,65 грн, які були сплачені разом з 1279,93 грн моральної шкоди страховою компанією. Відповідачем також було сплачено 25000,00 грн моральної шкоди. З моменту заподіяння тілесних ушкоджень, позивачка постійно відчуває фізичні страждання та біль. На фоні цього має психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що виражаються у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, поганому сні. Крім того, перебування на лікуванні змусило позивачку докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило негативні переживання.

Позивачка, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд стягнути з відповідача на свою користь 173720,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 130000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року у справі №185/1968/24 та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Сума витрат на лікування від травми ОСОБА_2 становить у відповідності до наявних у справі доказів 25598,65 грн. Ці витрати повністю відшкодовані потерпілій ПрАТ «Страховою компанією «ВУСО». Тобто, встановленим наразі є те, що матеріальна шкода внаслідок дій відповідача склала 25598,65 грн.

Стягнута судом сума відшкодування моральної шкоди у 130000 грн не відповідає принципам розумності та справедливості, закріпленим в ст. 3 ЦК України, не враховує матеріального та сімейного стану відповідача, неспівмірна із розміром спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди.

ОСОБА_1 в судовому засіданні визнав частково заявлені до нього позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, з яких він на той час вже перерахував потерпілій 25000,00 грн, що не оспорюється сторонами та зазначено в оскаржуваному рішенні суду, тому він вважає, що з нього на користь потерпілої необхідно стягнути ще 25000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Остапуля Н.П., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач не скористався своїм правом і не подав суду відзив на позовну заяву, сам в судове засідання не з`явився. І лише в заяві, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, написав, що визнає позов у розмірі 25000,00 грн без будь-яких пояснень та обґрунтувань, не надавши суду жодного доказу.

За клопотанням представника позивача до матеріалів справи, що розглядається, були долучені копії документів, які ОСОБА_1 долучив до матеріалів кримінального провадження, посилаючись на свій сімейний стан. Також за клопотанням представника позивача судом була витребувана інформація про доходи відповідача, а саме про розміри пенсії та щомісячних страхових виплат.

Належні та допустимі докази, які б свідчили, що ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_1 , а останній одноосібно цю дитину виховує і утримує, в матеріалах справи відсутні. Більш того, про ці обставини ОСОБА_1 взагалі не повідомляв і навіть не озвучив їх суду, але скаржиться в апеляційній скарзі, що суд їх не врахував.

На думку позивачки, суд першої інстанції абсолютно обґрунтовано прийшов до висновку, що винними діями ОСОБА_1 , які призвели до ДТП, позивачці було завдано моральну шкоду, оскільки вона безперечно отримала душевну травму, наслідки якої мали вплив на її психічний та емоційний стан, вона тривалий час була і буде позбавлена можливості вести звиклий спосіб життя, відчула фізичний біль та страждання.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд вірно врахував конкретні обставини справи, характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її житті, врахував сплату частини коштів, та з урахуванням вимог розумності і справедливості, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 130000,00 грн.

Матеріалами спростовуються доводи ОСОБА_1 про невідповідність розміру стягнутої з нього моральної шкоди його матеріальному стану. Призначений судом розмір моральної шкоди не є для відповідача непосильним тягарем, а його матеріальне становище дає можливість йому виплатити визначену судом суму моральної шкоди потерпілій, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок вчиненого ним злочину.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Остапуля Н.П. апеляційну скаргу не визнали, вважали її необґрунтованою, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 145, 161).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 07.01.2024 року приблизно о 09:59 годині, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух зі швидкістю приблизно 10 кілометрів на годину в світлий час доби, по вул. Івана Богуна в м. Павлоград Дніпропетровської області, допустив зіткнення лівим заднім крилом керованого ним автомобілю з передньою частиною велосипеда під керуванням водія ОСОБА_2 , яка рухалась в попутному з ним напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій велосипеда ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження.

Своїми діями водій ОСОБА_1 грубо порушив вимоги п. 10.1 та п. 10.2 Правил дорожнього руху. Порушення п. 10.1 та п. 10.2 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_1 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.07.2024 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження. Призначене покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 53, 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, у сумі 27200,00 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами. Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду (витрати на лікування) в розмірі 25598,65 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 1279,93 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 148420,07 грн, враховуючи, що ОСОБА_1 до постановлення вироку відшкодував потерпілій 25000,00 грн (а.с. 40-41зв).

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року вирок Павлоградського міськрайонного суду від 08.07.2024 року в частині призначеного покарання та цивільного позову скасовано. В частині призначеного покарання ухвалено новий вирок, яким призначено ОСОБА_1 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 2250 неоподаткованих мінімумів доході громадян, що становить 38250,00 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ч. 4 ст. 53 КК України розстрочено виплату призначеного штрафу рівними частками строком на 12 місяців: 11 місяців - по 3200,00 гривень та протягом 12-го місяця - у розмірі 3050,00 грн. В частині цивільного позову призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду першої інстанції - залишено без змін (а.с. 37-39).

У зв`язку з отриманими в результаті ДТП травмами позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні: з 07.01.2024 року по 23.01.2024 року - в травматологічному відділенні (а.с. 42-42зв), з 24.01.2024 року по 14.02.2024 року - в реабілітаційному відділенні КНП «Павлоградська лікарня інтенсивного лікування» ПМР» (43-43зв).

12.01.2024 року ОСОБА_2 була проведена операція: відкрита репозиція уламкового черезпідвертлюгового перелому правої стегнової кістки, інтрамедулярний МОС стрижнем РFNA(UMP, титан), з серкляжним швом. Відповідно до консультативного висновку спеціаліста - лікаря травматолога Комунального некомерційного підприємства «Павлоградська міська лікарня №1» Павлоградської міської ради від 19.09.2024 року позивачка знаходиться на лікуванні у лікаря травматолога з 06.03.2024 року по теперішній час з діагнозом: закритий черезвертлюговий перелом правої стегнової кістки, післятравматичний коксартроз ІІІ ступеню. Рекомендовано обмеження навантажень, прийом хондропротекторів, санаторно-курортне лікування, ендопротезування в плановому порядку (а.с. 47зв).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в певному обсязі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пунктах 3, 5 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 07.01.2024 року приблизно о 09:59 годині, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух зі швидкістю приблизно 10 кілометрів на годину в світлий час доби, по вул. Івана Богуна в м. Павлоград Дніпропетровської області, допустив зіткнення лівим заднім крилом керованого ним автомобілю з передньою частиною велосипеда під керуванням водія ОСОБА_2 , яка рухалась в попутному з ним напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій велосипеда ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження.

Своїми діями водій ОСОБА_1 грубо порушив вимоги п. 10.1 та п. 10.2 Правил дорожнього руху, в яких вказано: п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 10.2 Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає. Порушення п. 10.1 та п. 10.2 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_1 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.07.2024 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження. Призначене покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 53, 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, у сумі 27200,00 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року вирок Павлоградського міськрайонного суду від 08.07.2024 року в частині призначеного покарання та цивільного позову скасовано. В частині призначеного покарання ухвалено новий вирок, яким призначено ОСОБА_1 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 2250 неоподаткованих мінімумів доході громадян, що становить 38250,00 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ч. 4 ст. 53 КК України розстрочено виплату призначеного штрафу рівними частками строком на 12 місяців: 11 місяців - по 3200,00 гривень та протягом 12-го місяця - у розмірі 3050,00 грн. В частині цивільного позову призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду першої інстанції - залишено без змін.

У зв`язку з отриманими в результаті ДТП травмами позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні: з 07.01.2024 року по 23.01.2024 року - в травматологічному відділенні, з 24.01.2024 року по 14.02.2024 року - в реабілітаційному відділенні КНП «Павлоградська лікарня інтенсивного лікування» ПМР».

12.01.2024 року ОСОБА_2 проведена операція: відкрита репозиція уламкового черезпідвертлюгового перелому правої стегнової кістки, інтрамедулярний МОС стрижнем РFNA(UMP, титан), з серкляжним швом. Відповідно до консультативного висновку спеціаліста - лікаря травматолога Комунального некомерційного підприємства «Павлоградська міська лікарня №1» Павлоградської міської ради від 19.09.2024 року, позивачка знаходиться на лікуванні у лікаря травматолога з 06.03.2024 року по теперішній час з діагнозом: закритий черезвертлюговий перелом правої стегнової кістки, післятравматичний коксартроз ІІІ ступеню. Рекомендовано обмеження навантажень, прийом хондропротекторів, санаторно-курортне лікування, ендопротезування в плановому порядку.

Обґрунтовуючи спричинення їй діями відповідача моральної шкоди, позивачка посилалась на те, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП тепер не може виконувати роботу по веденню домашнього господарства, більш того, сама потребує постійної допомоги, оскільки обмежена у рухах і пересуванні. З моменту заподіяння тілесних ушкоджень, позивачка постійно відчуває фізичні страждання та біль. На фоні цього має психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що виражаються у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, поганому сні.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про те, що внаслідок вчинення відповідачем злочину щодо позивачки, який встановлений вироками судів першої та апеляційної інстанції, останній було заподіяно моральну шкоду.

Довід апеляційної скарги про неспівмірний розмір суми відшкодування моральної шкоди та про неврахування судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування того, що відповідачем було частково сплачено суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн, апеляційний суд вважає необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції в рішенні враховано часткове відшкодування відповідачем моральної шкоди.

Визначаючи розмір завданої позивачці моральної шкоди в сумі 130000,00 грн, судом першої інстанції також було враховано характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, вимоги розумності і справедливості.

Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлений розмір відшкодування моральної шкоди.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 липня 2025 року.

Судді: