КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2842/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Писаної Т. О., Саліхова В. В.,

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області в складі Сердинського В. С.

від 15 листопада 2022 року

у цивільній справі № 361/8040/18 Броварського міськрайонного суду Київської області

за позовом Комунального підприємства Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, водопостачання та водовідведення,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року КП БМР Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» звернулося в суд із вказаним позовом в обґрунтування якого зазначав, що квартира АДРЕСА_1 , знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води, водопостачання та водовідведення, та обслуговування внутрішньобудинкових систем якого здійснює КП «Броваритепловодоенергія».

14 березня 2014 року між позивачем та відповідачем укладений договір про надання послуг № 61806. Крім того, між позивачем та відповідачем встановилися фактичні відносини з постання житлово-комунальних послуг на підставі користування послугами та відкритого особового рахунку.

Відповідач отримує послуги та щомісячно і своєчасно зобов`язана за це сплачувати кошти, але своєчасної сплати коштів за отримані послуги здійснено не було, чим порушені вимоги передбачені ст. ст. 66-68 ЖК УРСР, п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, обслуговування внутрішньобудинкових систем.

В результаті несвоєчасної сплати коштів за послугу з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за період з 01 березня 2014 року по 01 березня 2018 року в сумі 40 263,06 грн.

Позивач також стверджує, що крім того у відповідача перед виникла заборгованість за послугу з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 березня 2014 року по 01 квітня 2018 року в сумі 14 287,93 грн.

На адресу відповідача щомісячно надсилались платіжних документів із вказаною сумою боргу, а саме рахунки на оплату послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, водопостачання та водовідведення, з обслуговування внутрішньобудинкових систем. Вказував, що для врегулювання відносин, щодо погашення боргу, відповідача неодноразово повідомляли про його погашення, утім відповідачем проігноровано досудові вимоги позивача. Будь-які заперечення, претензії на адресу позивача від відповідача не надходили.

Не сплачуючи вчасно заборгованість, відповідач наносить КП «Броваритепловодоенергія» збитки, яке належить до комунальної власності м. Бровари, тобто своїми діями він наносить збитки громаді міста.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 березня 2014 року по 01 березня 2018 року в сумі 40 263,06 грн, за послугу з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 березня 2014 року по 01 квітня 2018 року в сумі 14 287,93 грн, а також витрати, понесені позивачем на оплату судового збору в розмірі 1 762 грн.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 березня 2014 року по 01 березня 2018 року в сумі 40 263,06 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за отримані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 березня 2014 року по 01 квітня 2018 року в сумі 14 287,93 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 грн.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2024 року поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року у справі № 361/8040/18. Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року у даній справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив умови проведення заочного розгляду справи, передбачені статтею 280 ЦПК України: відповідача неналежним чином повідомили про дату, час і місце судового засідання, а також відповідач не подав відзив. Крім того, апелянт зазначає, що позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Апелянт зазначає, що 20 червня 2018 року судовим наказом Броварського міськрайонного суду Київської області з неї було стягнуто на користь Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області «Броваритепловодоенергія» заборгованість за централізоване опалення і постачання гарячої води та за централізоване водопостачання і водовідведення. Однак, 05 вересня 2018 року Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області цей судовий наказ у справі №361/3247/18 було скасовано. Апелянт вказує, що підставою для скасування судового наказу була її заява, в якій вона посилалась на те, що вона та члени її родини протягом періоду, за який з неї стягнуто заборгованість, не проживали у квартирі, за постачання послуг до якої стягувачем нарахована заборгованість, і тому у неї відсутня заборгованість. Отже, за її твердженням, позиція незгоди відповідача вже була зафіксована, що, на думку апелянта, робило неможливим винесення заочного рішення суду.

Апелянт категорично заперечує підписання Договору №61806 від 14.03.2014, на який посилається позивач, стверджуючи, що підпис на цьому договорі їй не належить і був сфальсифікованим доказом. Апелянт також зазначає, що не погоджувалася з пунктом 42 договору щодо збільшення строку позовної давності на п`ять років, не визнавала заборгованість, зазначену в пункті 43, а також не надавала згоди цій організації на обробку її персональних даних. Апелянт вважає, що позивач не надав доказів підписання нею договору.

Апелянт звертає увагу на відсутність підтвердження повноважень особи, яка підписала договір з боку позивача ( ОСОБА_2 ), та особи, яка підписала позовну заяву ( ОСОБА_3 ). Також не було підтверджено статус юридичної особи позивача для самостійного звернення до суду з відповідним позовом. Апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду, згідно з яким суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог, якщо позивач не довів свого права на позов у матеріально-правовому сенсі. Апелянт вважає, що позивач не довів свого права на позов, і тому заочне рішення від 15.11.2022 не мало бути винесено.

Апелянт зазначає, що суд проігнорував її доводи, викладені в заяві про перегляд заочного рішення, зокрема той факт, що вона придбала квартиру АДРЕСА_1 ще в липні 2006 року, після чого перевела на себе особові рахунки в усіх установах, які надавали комунальні послуги. Апелянт стверджує, що в цій квартирі в період з 2006 по 2023 рік фактично ніхто не проживав, послугами з отримання холодної та гарячої води ніхто не користувався, і встановлені лічильники підтверджують відсутність споживання послуг, а тому у неї не було жодної потреби укладати чи переукладати Договір з подання послуг з централізованого опалення та підігріву води, централізованого водопостачання і водовідведення.

19 листопада 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Директора КП БМР Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» - Голубовського Г. П., в кому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач зазначає, що судове рішення є законними та обґрунтованими, оскільки справу розглядали чотири роки, а відповідача неодноразово викликали до суду, зокрема через публікації в ЗМІ. КП «Броваритепловодоенергія» вважає, що суд повно і всебічно дослідив матеріали справи.

Позивач підтверджує, що ОСОБА_1 є власником квартири. Відповідно до законодавства, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, і є учасником правовідносин з надання житлово-комунальних послуг.

КП «Броваритепловодоенергія» стверджує, що 14.03.2014 між сторонами було укладено договір про надання комунальних послуг. Договір складено у двох примірниках, і Споживач надав згоду на обробку персональних даних. Позивач зазначає, що до подання апеляційної скарги ОСОБА_1 жодного разу не заперечувала підписання цього договору.

КП «Броваритепловодоенергія» є самостійною юридичною особою. Повноваження директора ОСОБА_2., який підписав договір, підтверджуються Розпорядженням № 184-ОС від 19.09.2013. Повноваження директора ОСОБА_3., який підписав позовну заяву, підтверджуються Розпорядженням № 53-01 від 26.03.2018.

Позивач також зазначає, що за заочним рішенням від 21.09.2022 у справі № 361/10757/21 з ОСОБА_1 вже стягнуто заборгованість за комунальні послуги за інший період, і це рішення набрало законної сили та перебуває на виконанні.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на заочне рішення суду від 15 листопада 2022 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету позивача КП БМР Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія».

Відповідачу ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття апеляційного провадження направлялась на зареєстроване місце проживання, а саме: АДРЕСА_2 , однак поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18, рішення 24.02.2022, пункти 11-12) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду.

Отже, листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22).

Таким чином, оскільки поштова кореспонденція була направлена позивачу ОСОБА_1 на дійсну її адресу (яку окрім іншого заначено на поштовому конверті у якій надійшла апеляційна скарга) листом рекомендованою кореспонденцією, суд апеляційної інстанції вважає, що в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи.

Також апеляційний враховує позицію Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в пункті 35 рішення від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У справі «Крупник проти України» (Krupnyk v. Ukraine) від 24.04.2025 ЄСПЛ підтвердив, що зацікавлені сторони зобов`язані проявляти особливу ретельність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях ЄСПЛ, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (п.53 рішення ЄСПЛ від 16.02.2017 у справі «Каракуця проти України» (Karakutsya v. Ukraine)).

В апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було належним чином повідомлено відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи на 15 листопада 2022 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме щодо неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи на 15 листопада 2022 року, встановлено наступне. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріалами справи встановлено, що провадження у справі тривало з листопада 2018 року по листопад 2022 року, протягом якого суд першої інстанції неодноразово здійснював повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про судові засідання. Зокрема, суд направляв поштову кореспонденцію на адресу АДРЕСА_3 , яка є адресою спірного майна та була вказана відповідачкою як адреса проживання у заяві про перегляд заочного рішення. Крім того, на конверті, з яким апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції, зазначено адресу АДРЕСА_2 , яка у заяві про перегляд заочного рішення вказана як «місцезнаходження». Протягом розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачка періодично отримувала кореспонденцію за обома адресами.

Водночас, у більшості випадків, поштові відправлення поверталися з обох адрес з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про ігнорування відповідачкою кореспонденції, яка надходила на її адреси.

Додатково, із матеріалів справи вбачається, що з 01 серпня 2018 року відповідачка ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в усіх судових установах України, з правом здійснювати всі процесуальні дії, включаючи подання клопотань, заяв та заперечень, а також ознайомлення з усіма матеріалами справи.

Представник відповідача приймав участь у судових засіданнях 29 травня 2019 року, 11 лютого 2020 року, 06 жовтня 2020 року, а також подавав клопотання про відкладення судових засідань. Навіть за клопотанням представника відповідача було оголошено перерву в судовому засіданні 29 травня 2019 року для надання можливості подання відзиву та доказів. Це підтверджує, що відповідачка, діючи через свого представника, була обізнана про хід судового розгляду та мала всі можливості реалізувати свої процесуальні права.

Апеляційний суд констатує, що у заяві про перегляд заочного рішення, а також в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 не заявляла про те, що їй направлялась судова кореспонденція на неправильну адресу (тобто, що вона не проживає/не перебуває за адресою АДРЕСА_3 , або що надсилання відбувалося не на ту адресу, яка була актуальною для її повідомлення). Її доводи обмежуються лише твердженнями про факт неотримання кореспонденції. Таким чином, відсутність заперечень відповідачки щодо неправильності адреси, на яку суд першої інстанції надсилав кореспонденцію, свідчить про те, що суд діяв відповідно до інформації, яка була доступна та не оспорювалась стороною.

З огляду на це, суд першої інстанції, неодноразово направляючи кореспонденцію на адреси, які використовувалися відповідачкою, та враховуючи активну участь її представника у справі, виконав свій обов`язок щодо повідомлення належним чином. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду. Отже, листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Таким чином, відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права у зв`язку із неналежним повідомлення відповідача ОСОБА_1 на судове засідання призначене на 15 листопада 2022 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що стороні відповідача було забезпечено розгляд заяви про скасування заочного рішення, та за його наслідками, реалізовано право щодо оскарження судового рішення та висловлення своїх заперечень щодо правильності висновків суду. Також апеляційний суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в пункті 35 рішення від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У справі «Крупник проти України» (Krupnyk v. Ukraine) від 24.04.2025 ЄСПЛ підтвердив, що зацікавлені сторони зобов`язані проявляти особливу ретельність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо неправомірного постановлення заочного рішення, колегія суддів виходить з наступного. Згідно зі статтею 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення за одночасного існування певних умов, а саме: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Матеріалами справи підтверджено, що справа перебувала на розгляді суду першої інстанції з листопада 2018 року по листопад 2022 року, тобто упродовж чотирьох років, протягом яких судом неодноразово здійснювалось належне повідомлення відповідачки. Представник відповідача неодноразово брав участь у судових засіданнях, що свідчить про обізнаність сторони із ходом розгляду справи. Незважаючи на це, відзив на позовну заяву відповідачем поданий не був, що підтверджується матеріалами справи. Зважаючи на те, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, судом першої інстанції були дотримані всі умови, передбачені статтею 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення, що виключає порушення норм процесуального права у цій частині.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідач користувався наданими позивачем послугами, однак несвоєчасно та не у повному обсязі здійснює оплату за їх користування, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, доказів відмови відповідача від отримання послуг у встановленому законом порядку у матеріалах справи відсутні, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з ст. ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Відповідно до п. 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII, який набув чинності 09 листопада 2017 року споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

У статті 5 Закону №2189-VIII визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Статтею 10 зазначеного Закону визначено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі вимог ст. ст. 66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги/водопостачання, газ, та інші послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказаний правовий висновок є незмінним.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №761/48615/18-ц.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води, водопостачання та водовідведення, та обслуговування внутрішньобудинкових систем якого здійснює КП «Броваритепловодоенергія».

14 березня 2014 року між КП «Броваритепловодоенергія» та ОСОБА_1 укладений договір про надання послуг № 61806.

Таким чином, між позивачем та відповідачем встановилися фактичні відносини з постачання житлово-комунальних послуг на підставі договору про надання послуг та відкритого особового рахунку.

Із розрахунків суми боргу, наданих «Броваритепловодоенергія», вбачається, що у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед позивачем за послугу з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 березня 2014 року по 01 березня 2018 року в сумі 40 263,06 грн та за послугу з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 березня 2014 року по 01 квітня 2018 року в сумі 14 287,93 грн.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про непроживання відповідачки у квартирі та, як наслідок, безпідставність нарахування за комунальні послуги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання та за відсутності приладів обліку, якщо період тимчасової відсутності в житловому приміщенні або іншому об`єкті нерухомого майна споживача та інших осіб становить понад 30 календарних днів.

При цьому, такий факт має бути документально підтверджений відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Факт непроживання може бути підтверджений довідкою, виданою на підставі акта, підписаного не менш як трьома сусідами. Також, у разі, якщо особа зареєстрована, але не проживає за адресою реєстрації, їй доцільно підтвердити факт свого перебування за іншою адресою відповідною довідкою. Це може бути документ, який підтверджує місце перебування особи в іншій адміністративно-територіальній одиниці у зв`язку з роботою, лікуванням, навчанням, тривалим відрядженням, відбуванням покарання тощо. Виконавець, у свою чергу, зобов`язаний розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості.

Однак, відповідач не надала суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження своїх доводів про непроживання у спірній квартирі протягом заявленого періоду. Окрім того, ОСОБА_1 не надала суду належних доказів звернення до позивача з приводу ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, не складала відповідні акти-претензії, не викликала представників позивача для перевірки кількості та/або якості наданих послуг у порядку, передбаченому законом, а також не надавала заяву про не нарахування їй оплати за послуги у період відсутності. Таким чином, твердження апелянта про відсутність споживання послуг та безпідставність нарахувань не підтверджені належними та допустимими доказами.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки матеріали справи містять докази про те, що відповідач не своєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату за отримані житлово-комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги про неукладення та непідписання договору № 61806 про надання комунальних послуг колегія суддів відхиляє з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність. Відповідно до статті 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину, яка означає, що договір вважається чинним та таким, що породжує цивільні права й обов`язки, доки протилежне не буде доведено та спростовано у встановленому законом порядку, зокрема, рішенням суду, яке набрало законної сили. Апелянт не подала жодних доказів оспорення у передбаченій процесуальним законодавством формі (наприклад, окремий позов чи зустрічний позов) дійсності або факту укладення зазначеного договору.

За принципом змагальності сторін закріплених у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надала суду жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував факт укладення договору № 61806, тоді як позивач у своєму відзиві чітко зазначив, що до подання апеляційної скарги ОСОБА_1 жодного разу не заперечувала підписання ним зазначеного договору.

Отже, посилання відповідача на непідписання договору № 61806, за відсутності належних процесуальних дій з оспорення його дійсності, є безпідставними та не відповідають вимогам щодо доказування у цивільному процесі.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності позивача та відсутності підтвердження повноважень його представників визнаються колегією суддів необґрунтованими та повністю спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Як встановлено, Комунальне підприємство Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» є самостійною юридичною особою, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Щодо повноважень осіб, які підписували договір та позовну заяву, судом встановлено: на дату укладення договору про надання комунальних послуг, директором КП «Броваритепловодоенергія» був ОСОБА_2 , повноваження якого підтверджуються Розпорядженням Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 184-ОС від 19 вересня 2013 року. На дату звернення позивача до суду з позовною заявою повноваження директора ОСОБА_3. підтверджуються Розпорядженням Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 53-01 від 26 березня 2018 року, про що зазначено в додатках до позовної заяви. Таким чином, заяви апелянта про недійсність повноважень директорів є безпідставними та спростовані документально.

Крім того, посилання апелянта на можливу відсутність повноважень особи, яка подала позовну заяву, є юридично неспроможними на даній стадії розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Однак, така процесуальна дія можлива виключно на стадії до ухвалення судом рішення за таким позовом. Оскільки у даній справі судове рішення вже ухвалено, апелянт не може посилатися на цей довід як на підставу для скасування рішення. Стаття 376 ЦПК України, яка визначає підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції за порушення норм процесуального права, не передбачає неналежні повноваження представника як обов`язкову чи факультативну підставу для скасування рішення, за винятком випадків, коли таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. У даному випадку, порушення, на яке посилається апелянт, не призвело до неправильного вирішення справи по суті, оскільки судом встановлено факт надання послуг та наявність заборгованості. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності повноважень підписанта позовної заяви не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

В. В. Саліхов