П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2025 року м. Київ

Справа №761/4144/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/9805/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Дата-Центр» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Матвєєвої Ю.О. 03 березня 2025 року в м. Києві, повний текст рішення складений 05 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Дата-Центр» про визнання незаконним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ «Український Дата-Центр» про зупинення дії трудового договору №3-К від 15 березня 2022 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах та займав посаду технічного директора. 14 листопада 2022 року позивач отримав від відповідача поштою лист про вивільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників з 05 січня 2023 року від 02 листопада 2022 року та копію наказу №3-К від 15 березня 2022 року «Про призупинення трудового договору» на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року. Проте на момент видання наказу про призупинення трудового договору, вказаний Закон не набрав законної сили. Крім цього, відповідач не ознайомлював позивача з цим наказом. Вказані обставини зумовлюють незаконність наказу «Про призупинення трудового договору» виданого відповідачем 15 березня 2022 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Дата-Центр» про визнання незаконним та скасування наказу - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Дата-Центр» про призупинення дії трудового договору №3-К від 15 березня 2022 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Дата-Центр» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 25000,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач 15 березня 2022 року вирішив оголосити призупинення трудових відносин на підставі Закону № 2136 від 15 березня 2022 року, який на той момент не набрав чинності, а тому суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про незаконність наказу про призупинення дії трудового договору.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд визнав необґрунтованими, оскільки звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що отримав оскаржуваний наказ 14 листопада 2022 року. Водночас на спростування цих тверджень відповідач інших належних та допустимих доказів не надав. При цьому, посилання відповідача на акт ТОВ «Український Дата-Центр» №3 від 25 березня 2022 року є безпідставний, оскільки цей акт стосується виключно наказу ТОВ «Український Дата-Центр» № 4-к від 25 березня 2022 року.

Беручи до уваги вимоги ст.ст. 11, 133-141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову, дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд поклав витрати позивача на правову допомогу адвоката у розмірі 25000,00 грн на відповідача.

Не погодилось із зазначеним судовим рішенням ТОВ «Український Дата-Центр», представником подана апеляційна скарга, в якій він вказується на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуально права.

Представник зазначає, що позивач пропустив встановлені ч. 1 ст. 233 КЗпП України строки на звернення до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування Наказу про призупинення трудового договору № 3-К від 15 березня 2022 року. Про існування Наказу ТОВ «Український Дата-Центр» про призупинення дії трудового договору № 4-К від 25 березня 2022 року, який є повністю законним та обґрунтованим та аналогічним за змістом оскаржуваному наказу, ОСОБА_1 був повідомлений вчасно, що засвідчується Актом ТОВ «Український Дата-Центр» № 3 від 25 березня 2022 року.

Також сторона відповідача повністю заперечує проти здійснення відшкодування на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 грн, так як вони є необґрунтованими належним чином, безпідставними та такими, що не відповідають принципу розумності з урахуванням предмету спору. Представник відповідача також вказує, що позивачем не було надано акту приймання-передачі наданих послуг, розрахунку наданих послуг, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача усі судові витрати.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, проте їх представниками подані заяви про розгляд справи без їх участі. Тому, враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності вказаних осіб.

В порядку ст.ст.4,5 ст. 269 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Першим питанням яке підлягає до вирішення і на якому акцентується увага відповідачем в доводах апеляційної скарги є питання дотримання позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до приписів ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що отримав оскаржуваний наказ 14 листопада 2022 року. Водночас на спростування цих тверджень відповідач інших належних та допустимих доказів не надав. А посилання відповідача на акт ТОВ «Український Дата-Центр» №3 від 25 березня 2022 року є безпідставний, оскільки цей акт стосується виключно наказу ТОВ «Український Дата-Центр» № 4-к від 25 березня 2022 року. Позов був поданий до суду 03 лютого 2023 року, що підтверджується відповідним штампом суду.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з вказаним позовом.

По суті спору судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Сторонами визнано, що вони перебували у трудових відносинах і позивач займав посаду директора технічного з 01 квітня 2019 року.

ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку було отримано направлене ТОВ «Український Дата-Центр» повідомлення в якому, зокрема, містилась копія наказу про призупинення дії трудового договору №3-к від 15 березня 2022 року.

Так, Наказом ТОВ «Український Дата-Центр» № 4-К від 15 березня 2022 року, оголошено призупинення трудових відносин відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, зокрема, з ОСОБА_1 директором технічним. Призупинення діє з 15 березня 2022 року до дня припинення або скасування воєнного стану. /т.3 а.с.174 на звороті/

Наказом ТОВ «Український Дата-Центр» № 4-К від 25 березня 2022 року, у зв`язку з призупиненням роботи ТОВ «Український Дата-Центр» через введення в Україні воєнного стану Указом Президента від 24 лютого 2022 року №64/2022, виїздом за межі міста частини працівників, неможливістю забезпечити працівників роботою та виконання такої роботи, оголошено призупинення трудових відносин відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, зокрема, з ОСОБА_1 директором технічним. Призупинення діє з 25 березня 2022 року до дня припинення або скасування воєнного стану. /т.1 а.с.48/

Відповідно до Акту ТОВ «Український Дата-Центр» №3 від 25 березня 2022 року ознайомити ОСОБА_1 з наказом ТОВ «Український Дата-Центр» № 4-К від 25 березня 2022 року в дату його прийняття неможливо через його простій, який тривав з 01 травня 2020 року до 24 березня 2022 року. Засобами телефонного зв`язку ОСОБА_1 було запрошено для ознайомлення з вказаним наказом, проте він повідомив, що не збирається з`являтися на роботу та відмовляється від ознайомлення з наказом № 4-к від 25 березня 2022 року. /т.1 а.с.49/

Згідно з відповіддю Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 22/9.1-2309-23 від 09 березня 2023 року з додатками, м. Київ була територією активних бойових дій з 24 лютого2022 року по 30 квітня 2022 року. /т.1 а.с.50-73/

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року. Вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі у редакції, чинній на час винесення оспорюваного наказу) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв'язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Закон «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» було опубліковано в газеті Голос України 23 березня 2022 року, відповідно набув чинності 24 березня 2022 року.

З наведених обставин справи вбачається, що оспорюваний наказ був виданий відповідачем 15 березня 2022 року і призупинення трудових відносин, в тому числі і з позивачем було застосовано також з 15 березня 2022 року.

Зважаючи на те, що відповідач 15 березня 2022 року вирішив оголосити призупинення трудових відносин на підставі Закону № 2136 від 15 березня 2022 року, який на той момент не набрав чинності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про незаконність наказу про призупинення дії трудового договору. Вказана підстава є безумовною для скасування оскаржуваного наказу, а тому суд не приймає до уваги інші доводи.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що існує аналогічний наказ ТОВ «Український Дата-Центр» від 25 березня 2022 року не спростовує незаконність наказу про призупинення дії трудового договору від 15 березня 2022 року. До того ж ці обставини не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки наказ від 25 березня 2022 року не становить предмет спору у цій справі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо вирішення питання про компенсацію позивачу судових витрат колегія суддів виходить з такого.

У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц.

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц вказав на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали суду першої інстанції від 07 лютого 2023 року стороною позивача був наданий попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, відповідно до якого на виконання домовленостей адвокат Мамаєв Д.Ю. надав позивачу такі послуги: зустріч, консультація, узгодження правової позиції - 3 години, що становить 3000 грн; отримання документів для позову, виготовлення копій - 2 години, що становить 2000 грн; підготовка позову - 8 годин, що становить 8000 грн, участь у судових засіданнях у місцевому суді - 8 годин, що становить 8000 грн, в апеляційному суді - 4 години, що становить 4000 грн. Загальна сума витрат визначена в розмірі 25000 грн. /т1 .с.13-14/

В ході розгляду справи вбачається участь представника позивача - адвоката Мамаєва Д.Ю., який діяв на підставі ордеру від 30 січня 2023 року, подав позовну заяву та приймав участь в судових засіданнях в судах першої та апеляційної інстанцій.

Натомість з матеріалів справи не вбачається, що до ухвалення рішення судом першої інстанції відповідачем були висловлені заперечення щодо заявленого розміру судових витрат.

За результатами розгляду справи заявлені позивачем позовні вимоги задоволені і суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог.

За наведених обставин колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заявлених витрат на правову допомогу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог, оскільки вони є обґрунтованими і доведеними.

Докази та обставини на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що суперечить судовій практиці.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для компенсації відповідачеві понесених ними витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Дата-Центр» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 03 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук