Номер провадження: 22-ц/813/4680/25
Справа № 522/1953/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису.

Заявник просив суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 строком на 6 місяців, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження:

- заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань 100 метрів до фактичного місця проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

- заборонити ОСОБА_2 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним;

- заборонити ОСОБА_2 вести з ОСОБА_1 листування, телефонні переговори та контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

Заявник звернення до суду пояснив тим, що він та ОСОБА_2 мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча в зареєстрованому шлюбі не перебували. Періодично проживали разом. Востаннє вони проживали разом на орендованій квартирі в АДРЕСА_2 .

25.05.2024 між ними виник раптовий конфлікт під час якого ОСОБА_2 нанесла йому побої, незважаючи на намагання її заспокоїти продовжувала погрожувати йому фізичною розправою, взявши кухонний ніж. ОСОБА_2 гучно кричала, просила про допомогу, але цим намагалась привернути лише увагу сусідів та видати ситуацію такою, ніби це ОСОБА_1 її катує. Ці події були відзняті ним на телефон, який вона намагалась забрати.

Зазначає, що ОСОБА_2 впродовж їхнього спільного проживання часто проявляла ознаки підвищеного психоемоційного збудження, раптової агресії, гніву, безпричинного крику та плачу. Розуміючи небезпеку свого стану вона відвідувала психолога. Згодом її стан погіршився, що стало наслідком нападу на ОСОБА_1 з нанесенням тілесних ушкоджень. Заявник зазначає, що під час конфлікту він, не витримуючи тиску, повідомив ОСОБА_2 , що вона може йти куди хоче, але залишити дитину. Потім він подзвонив на гарячу урядову лінію «102», звернувся за медичною допомогою з метою фіксації тілесних пошкоджень. За фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження № 0000302 за ч. 1 ст. 125 КК України.

Після цього їхнє спільне проживання стало неможливим, вона зібрала свої речі і виїхала, а він залишився проживати з донькою. З того часу в його сторону та сторону його родичів звучать погрози, причиною чого є конфлікт щодо визначення місця проживання дитини. ОСОБА_2 у соцмережах опублікувала його фото, фото його родичів, інформацію про місце проживання, нібито, з метою розшуку дитини. Вона намагалась викрасти дитину. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що часто чув скарги від сусідів про неадекватну поведінку ОСОБА_2 .

Заявник має побоювання за свою безпеку та безпеку, дитини, своїх родичів. Заявник повідомляє, що є працівником Національного антикорупційного бюро України. В інтересах забезпечення особистої безпеки працівників НАБУ, членів їхніх сімей не допускається розголошення в медіа відомостей про проживання цих осіб.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа щодо якої просить встановити обмежувальний припис - ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав їм належної оцінки, а тому прийшов до неправильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Оскаржуване рішення Приморського районного суду м. Одеси побудоване на оцінці спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини та нічим не підтверджених поясненнях ОСОБА_2 , а не факту домашнього насильства та оцінці ризиків його продовження. 25.05.2024 року за адресою спільного проживання: АДРЕСА_1 , між апелянтом та ОСОБА_2 виник раптовий конфлікт, в ході якої остання нанесла заявнику ОСОБА_1 тілесні ушкодження, за даним фактом було відкрито кримінальне провадження № 0000302 за ч. 1 ст. 125 КК України.

Впродовж спільного проживання у ОСОБА_2 періодично проявляла ознаки підвищеного психоемоційного збудження, зокрема раптової агресії та гніву, безпричинного крику та плачу. Розуміючи небезпеку свого стану, вона відвідувала психолога.

Згодом її стан погіршився, що стало наслідком нападу на заявника з нанесенням тілесних ушкоджень. Після даних подій, спільне проживання стало неможливим, заявник залишився проживати з донькою за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 , зібравши свої речі з`їхала.

З того часу, в його сторону та сторону рідних від неї (в тому числі за її сприянням незнайомих мені осіб) звучать погрози різного характеру. Причиною цього слугує спір між мною та нею щодо визначення місця проживання нашої спільної доньки ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 на власних акаунтах, а також за допомогою репостів її підписників у соціальних мережах Instagram, Facebook, Тік-Ток, на Телеграм-каналах Sumyregion, News Sumy. odessa_operativ. odessa_original, було опубліковано заявника фото та фото членів його сім`ї, їх персональні дані та адреси проживання, а також розміщено публікації.

ОСОБА_2 не перестає переслідувати мене, погрожувати та створювати небезпеку для мене, дитини та членам моєї сім`ї. На мою адресу та адресу моїх рідних надходять повідомлення з погрозами у зв`язку з поширенням нею недостовірної інформації.

Крім того, сусіди неодноразово скаржилися на ОСОБА_2 із-за її неадекватної поведінки та скандалів, які вона влаштовує в будинку, так зокрема від неї звучать погрози в його сторону та оточуючих.

Також, посилається на те, що в нього є реальні побоювання за свою безпеку та безпеку моєї сім`ї, у зв`язку з агресивною поведінкою його колишньої співмешканки, оскільки спір між нами щодо місця проживання дитини вийшов із правового поля. Судом лише надано оцінку щодо вчиненого фізичного насильства (який відбувся 8 місяців тому п. 41 рішення) без врахування факторів його продовження, а саме отриманих погроз в його сторону та сторону його близьких, створення небезпечних умов, в тому числі спільній дитині. При цьому судом не надано жодної оцінки психологічному насильству з боку ОСОБА_2 , яке проявляється в словесних образах, погрозах, у тому числі шодо третіх осіб (членів його родини), переслідування та залякуванні.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 та його представник адвокат Вересюк Ольга Володимирівна в судове засідання, призначене на 08.07.2025 року на 15:30 год. не з`явилися.

08.07.2025 року на адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Вересюк Ольги Володимирівни про відкладення розгляду справи. Клопотання про відкладення мотивоване тим, що у зв`язку з наявністю в представника скаржника ознак ГРВІ, а сам ОСОБА_1 буде задіяний у слідчих діях, просять відкласти розгляду справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Проаналізувавши подане клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні даного клопотання, як належним чином не обґрунтованого, оскільки до вказаного клопотання не додано жодних документально підтверджуючих доказів наявності обставин, на які посилається представник скаржника, таких як лист непрацездатності чи медична довідка, що свідчать про наявність у представника скаржника ознак ГРВІ. Також, відсутні докази підтверджуючі наявність поважних причин на участь Ліснікова Д.Л. у слідчих діях.

Присутні в судовому засіданні суду апеляційної інстанції Музика Олеся Геннадіївна та її представник Масалов Павло Володимирович не заперечували проти розгляду справи за фактичної явки, клопотання про відкладення представника ОСОБА_1 адвоката Вересюк Ольги Володимирівни, просили залишити без задоволення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що оскільки явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено випадків вчинення домашнього насильства стосовно ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_2 . Натомість судом встановлено наявність між батьками дитини конфліктних ситуацій, особистих конфліктів, що не може розцінюватись як насильство.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19.07.2022 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, народилась донька ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 є працівником Національного антикорупційного бюро України.

Проживали в орендованій квартирі в АДРЕСА_1 (договір оренди від 15.08.2023 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ).

25.05.2024 року до Відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області зі служби «102» надійшло повідомлення від ОСОБА_8 про те, що о 16.21 год. за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_9 вчинив домашнє насильство, побивши доньку ОСОБА_10 та погрожує забрати доньку ( 1 р. 10 міс).

Працівниками поліції ОСОБА_2 було запропоновано проїхати до відділу поліції для складення протоколу про адміністративне правопорушення.

30.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області з заявою, просив прийняти заходи правового характеру до своєї цивільної дружини ОСОБА_2 , яка в ході раптово виниклого конфлікту нанесла йому декілька ударів в область тулуба 25.05.2024 за місцем спільного проживання.

За цим фактом внесено запис до ЄРДР про кримінальне провадження №0000302.

27.08.2024 року ОСОБА_2 звернулась до Охтирського міськрайонного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_1 про примусове відібрання дитини і повернення матері (справа № 583/4315/24). Ухвалою від 06.09.2024 року забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_1 чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні та побаченнях з дитиною до набрання рішенням в цій справі законної сили, зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати у здійсненні ОСОБА_2 права особистого спілкування з донькою через засоби зв`язку, у тому числі з використанням веб-камери, 5 разів на тиждень тривалістю 60 хв. у вечірній час з 18 по 21 год., заборонено ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб вивозити за межі України дитину до закінчення розгляду справи, заборонено ОСОБА_1 без повідомлення за 10 діб Служби у справах дітей та її змінювати місце проживання/перебування дитини до закінчення розгляду справи, зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити ОСОБА_2 безперешкодне спілкування, (побачення та спільне проведення часу з дитиною 2 дні на тиждень з 10.00 по 18.00 год. без присутності батька (відповідача) та органів опіки за місцем перебування (проживання) дитини.

Ухвала суду перебувала на примусовому виконанні.

З актів державного виконавця від 28.10.2024 року, 06.12.2024 року та 16.12.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 ухвалу суду не виконував, не надав можливість матері побачитися з дитиною. Постановами державного виконавця від 06.12.2024 року та 18.12.2024 року на нього за не виконання вимоги державного виконавця та за не виконання виконавчого документа накладався штраф. 27.01.2025 державним виконавцем у ВП №76154540 видано вимогу, якою зобов`язано ОСОБА_1 з метою виконання ухвали від 06.09.2024 року перебувати в АДРЕСА_1 08.02.2025 року о 10.00 год. та забезпечити ОСОБА_2 з дитиною. Вимога державного виконавця Лісніковим Д.Л. не виконана.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області (справа № 583/4315/24) відмовлено у позові матері про відібрання дитини та повернення матері, а також скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою від 06.09.2024 року.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_2 раніше зверталась до суду з вимогами про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_11 , а ОСОБА_1 звертався до суду з вимогами про визначення місця проживання доньки з ним.

З наданих суду матеріалів вбачається, що обставини взаємовідносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відібрання від матері дитини стали предметом обговорення в соціальних мережах Музики О.Г.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту першого частини 1 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини 1 статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини видачі обмежувального припису, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14, 17 частини 1 статті 1 Закону домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно із частиною 3 статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оскільки справа за заявою про видачу обмежувального припису розглядається на підставі відповідних норм ЦПК України, обставини щодо домашнього насильства мають бути доведені належними та допустимими доказами, та, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні на підставі оцінки наданих суду належних та допустимих доказів. На таких же засадах суд дає оцінку ризикам.

У справі № 756/3859/19 Верховний Суд у своїй постанові від 05 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що враховуючи положення Закону про запобігання домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі наявний тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження.

У справі № 640/23804/18 Верховний Суд у своїй постанові від 29 серпня 2019 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав, що звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству.

У справі № 635/4854/19-ц Верховний Суд у своїй постанові від 02 вересня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав на аналогічне, зокрема уточнив, що внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству, оскільки рішень по вказаним фактам або іншим конфліктним ситуаціям між сторонами компетентними органами не приймалося, в досудових розслідуваннях на час прийняття судових рішень судами попередніх інстанцій були відсутні пред`явлення підозр будь-якій особі.

Фактично аналогічні висновки щодо звернення до компетентного органу із заявою про вчинене домашнє насильство або наявності відкритих кримінальних проваджень без результатів по ним (зокрема, визнання особи винною у заявлених кримінальних порушеннях) як недостатніх доказів для задоволення заяв про видачу обмежувального припису відповідно до Закону про запобігання домашньому насильству також містяться у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19.

У справі № 570/2528/20 суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що саме по собі звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину та висновок лікарської консультативної комісії не свідчать про доведеність вини заінтересованої особи у вчиненні протиправних дій щодо заявниці, яка подала заяву про видачу обмежуючого припису. Верховний Суд у своїй постанові від 24 лютого 2021 року, погодившись з тим, що сам факт звернення до правоохоронних органів не свідчить про вчинення домашнього насильства, все ж вказав, що суди попередніх інстанцій не з`ясували який статус заінтересована особа мала у відкритому кримінальному провадженні, чи було повідомлено цій особі про підозру у вчиненні відповідного кримінального правопорушення та на якій стадії перебуває розгляд кримінальної справи. При цьому Верховний Суд акцентував увагу на частині десятій статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству в її взаємодії із статтею 194 КПК України та 91-1 КК України, вказуючи на те, що суди не дослідили чи були реалізовані зазначені статті КПК України та КК України в рамках кримінального провадження, на яке посилалась заявниця.

На зазначену взаємодію частини 9 статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству та статей 194 КПК України та 91-1 КК України звернув увагу Верховний Суд й у своїй постанові від 14 липня 2021 року у справі № 646/3036/20. Погоджуючись з судами попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, попри наявність факту звернення заявниці із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо неї та відкриття кримінального провадження з цього питання, Верховний Суд, крім іншого, аргументував своє рішення тим, що якщо за заявою заявниці порушені кримінальні провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства, то передбачені частиною 6 статті 194 КПК України та/або статтею 91-1 КК України заходи тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні такого кримінального правопорушення або визнана винною у його вчиненні, у разі встановлення підстав для їх застосування, можуть бути застосовані судом або слідчим суддею в межах відповідних кримінальних проваджень.

Застосування такого інструмента як обмежувальний припис у цивільному процесі не вирішує завдання кримінального процесу, пов`язаного із покаранням кривдника. Разом з тим, застосування обмежувального припису як відповідного інструмента в межах кримінального провадження здатне виконати роль, відведену йому Законом про запобігання домашньому насильству. Тому у разі застосування цього інструмента в межах кримінального провадження відсутня необхідність для його застосування в межах цивільного провадження. Водночас стаття 194 КПК України та стаття 91-1 КК України не виключають за своїм змістом застосування частини 8 статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству, тому застосування інституту обмежуючого припису не може бути обмежене межами кримінального провадження, КК України та КПК України. Тобто, постраждала особа може ініціювати застосування цього інструмента в одній з юрисдикцій на свій власний розсуд. Якщо обмежувальний припис не застосований в межах кримінального провадження, то він може бути застосований в межах ЦПК України як тимчасовий захід, який виконує захисну та запобіжну функцію. Доказування в обох випадках має відбуватись відповідно до вимог профільного процесуального кодексу.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 обґрунтовує її тим, що 25.05.2024 року між ними виник раптовий конфлікт під час якого ОСОБА_2 нанесла йому побої, незважаючи на намагання її заспокоїти продовжувала погрожувати йому фізичною розправою, взявши кухонний ніж. ОСОБА_2 гучно кричала, просила про допомогу, але цим намагалась привернути лише увагу сусідів та видати ситуацію такою, ніби це ОСОБА_1 її катує. Ці події були відзняті ним на телефон, який вона намагалась забрати.

На підтвердження вчинення домашнього насильство ОСОБА_2 , заявником надано певні докази.

Так, до заяви додано витяг з ЄРДР про кримінальне провадження №0000302, з якого встановлено, що 30.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області з заявою, просив прийняти заходи правового характеру до своєї цивільної дружини ОСОБА_2 , яка в ході раптово виниклого конфлікту нанесла йому декілька ударів в область тулуба 25.05.2024 року за місцем спільного проживання.

З наданого заявником відеозапису, вбачається що 25.05.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сталася конфліктна ситуація, на цьому відео ОСОБА_2 перебуває у напівроздягненому вигляді, заплакана, очевидно перебуває в стані безпорадності та просить ОСОБА_1 дати їй спокій, залишити. Вона хоч і тримає кухонний ніж в руках від безсилля, і ніяк ніж не використовує. Натоміть ОСОБА_1 , який вважає себе побитою жертвою ходить за нею, знімає, хоча вона цього не хоче. Але він продовжує ходити за нею, каже що посадить її в «псіхушку», якщо вона йому щось зробить «вона сяде», називає «дурочкою».

Також до заяви додано скріншоти записів у соціальних мережах Музика О.Г., на яких відображено прохання останньої надати суспільний розголос ситуації яка склалася між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та допомогти з розшуком дитини з метою повернення її до матері.

Проте, дослідивши надані докази на підтвердження вчинення домашнього насильство ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що матеріали справи не містять будь-яких доказів використання ОСОБА_2 , у відношенні до заявника погроз, у тому числі фізичної розправи, вживання щодо нього ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства, а також зазначених ознак фізичного насильства або економічного до заявника.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком та звертає увагу на те, що заходи обмежуваного припису встановлюються щодо кривдника, отже у разі, коли батько дитини, звертаючись до суду з відповідною заявою, вважає, що мати стосовно нього є кривдником, то він повен довести такі обставини, оскільки необґрунтоване обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав відносно дитини у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків не може бути визнане як законним, так і справедливим.

Крім того, докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції, внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Усі докази мають відповідати загальним положенням, установленим статтями 76-80 ЦПК України.

Таким чином, у справі що переглядається встановивши, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , склалися неприязні стосунки стосовно визначення місця проживання дитини, що вирішувалось в судовому порядку, відомостей щодо притягнення ОСОБА_2 за заявами ОСОБА_1 до будь-якого виду юридичної відповідальності у матеріалах справи немає, з наданого відеозапису не вбачається підстав здійснення ОСОБА_2 , стосовно ОСОБА_1 психологічного або фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не встановлена систематичність вчинення ОСОБА_2 будь якого із видів домашнього насильства, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви з підстав недоведеність у цій справі обставин щодо вчинення домашнього насильства стосовно заявника.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з остаточним висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 24.07.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова