КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/1261/25
Провадження № 2/488/1178/25 р.
30.07.2025 року м. Миколаїв
Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявська Я.А., розглянувши цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири,
31.03.2025 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Кірюхіна Олега Михайловича звернулась до Корабельного районного суд м. Миколаєва з позовною заявою до ОСОБА_2 з позовною вимогою про визнання права власності на 1/2 частку квартири, в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 16.08.2001 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб.
Від шлюбу мають доньку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 05.10.2010 р. Міським відділом РАЦС ММУЮ зроблено актовий запис № 3110 та видане відповідне свідоцтво.
Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.11.2023 р. у справі № 488/3718/23, яке набрало законної сили 23.12.2023 р., шлюб між сторонами розірвано. Розірвання шлюбу зареєстровано 12.01.2024 р.
Вказав, що у спільній сумісній власності колишнього подружжя знаходиться двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., придбана у шлюбі за договором купівлі-продажу від 09.08.2002 р. ні ім`я Відповідача, у складі кімнат житловою площею 16,7 кв.м. і 12,3 кв.м. та приміщень загального користування.
Згідно з висновком оцінювача від 27.03.2025 р. № 008н_25 ринкова вартість 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 складає 343 548,00 грн.
Повідомив, що у зв`язку з повномасштабною агресією РФ Позивачка разом з донькою вимушена була виїхати до Німеччини, до вони проживають у якості біженців. На думку Позивачки знаходження спільної квартири у фактичному володінні та розпорядження Відповідача та оформлення на нього права власності на неї надає йому можливості шляхом обману позбутися її без узгодження з неї, що вимушує її звернутися до суду з метою захисту законних прав її та доньки з цим позовом.
Ухвалою суду від 03.04.2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.
В судове засідання, призначене на 25.07.2025 року сторони не з`явилися.
Представник позивача - адвокат Кірюхін О.М. надав суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином на своєчасно. У поштових повідомленнях, наявних в матеріалах справи, листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст.13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Судом встановлено, що 16.08.2001 року між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 761.
Від даного шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 05.10.2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 3110 та видане відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 .
Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.11.2023 р. у справі № 488/3718/23, яке набрало законної сили 23.12.2023 р., шлюб між сторонами розірвано. Розірвання шлюбу зареєстровано 12.01.2024 р.
09.08.2002 року було укладено Договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за № 7956, відповідно до якого гр.гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продали, а гр. ОСОБА_2 купив квартиру під номером АДРЕСА_1 . Квартира, що відчужується загальною площею 54,00 кв. м. , у тому числі житловою площею 29,00 кв. м., має дві житлові кімнати.
Відповідно відомостей, викладених у довідці-характеристиці, виданій Миколаївським міжміським, бюро технічної інвентаризації 08.08.2002 року за р. № 7306 ,,вартість квартири", що відчужувалась, складала 25 746,00 грн.
Отже, у спільній сумісній власності колишнього подружжя знаходиться двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв. м., придбана у шлюбі за договором купівлі-продажу від 09.08.2002 року ні ім`я відповідача - ОСОБА_2 , у складі кімнат житловою площею 16,7 кв.м. і 12,3 кв.м. та приміщень загального користування.
Згідно з висновком оцінювача від 27.03.2025 року № 008н_25 ринкова вартість 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 складає 343 548,00 грн.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна" - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Враховуючи зазначене, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Отже, як було встановлено судом, за час шлюбу сторонами за спільні сумісні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1.
Дані обставини відповідачем ОСОБА_2 не спростовані.
Виходячи з такого та враховуючи положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає доведеним факт набуття за спільні сумісні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірного майна у виді квартири АДРЕСА_1, тому таке майно є спільним сумісним і підлягає поділу відповідно до положень ст. ст. 70-71 СК України.
Таким чином суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір за пред`явлення позовної заяви в сумі 3 435,48 грн., а тому він підлягає до стягнення з відповідача.
Відповідно до ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 268,280-282, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 435, 48 грн.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повне найменування сторін у справі:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя Яна Анатоліївна Чернявська