ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6505/25 Справа № 200/1255/18 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Триполець В.О.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Виконавчий комітет Дніпровської міської ради,

Треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з житлових правовідносин в якій подана апеляційна скарга Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2023року, головуючий у суді першої інстанції Кудрявцева Т.О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018року ОСОБА_1 подала в суд позов проти Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, в якому, з урахуванням уточнень 2020року, вимагала визнати незаконною бездіяльність Виконавчого комітету Дніпровської міської ради у видачі їй окремої благоустроєної двокімнатної квартири, яка має відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам та відповідати вимогам ст. 50 ЖК України, за розміром, не меншим, ніж 27,4кв.м., ніж вона займала в будинку АДРЕСА_1 , однак в межах норми житлової площі 13,65кв.м., у зв`язку з визнанням будинку непридатним для проживання у зв`язку з загрозою обвалу та зобов`язати Виконавчий комітет Дніпровської міської ради виділити їй окрему благоустроєну двокімнатну квартиру, яка має відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам та відповідати вимогам ст. 50 ЖК України, за розміром, не меншим, ніж 27,4кв.м., ніж вона займала в будинку АДРЕСА_1 , однак в межах норми житлової площі 13,65кв.м., у зв`язку з визнанням будинку непридатним для проживання у зв`язку з загрозою обвалу.

Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що 16 березня 2007року рішенням Амур-Нижньодніпровської ради м. Дніпропетровська було затверджено акт технічного стану будинку АДРЕСА_2 , який належить місцевій раді, та визнано його ветхим, таким, що не підлягає капітальному ремонту; вирішено виселити мешканців будинок знести або переобладнати під технічні потреби. Рішенням Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради від 26 листопада 2010року №298 будинок АДРЕСА_2 був визнаний непридатним для проживання у зв`язку з загрозою обвалу.

Позивачка вказувала, що на підставі ордеру № 60 від 23 грудня 1996року, виданого ВАТ «НТЗ» на ім`я ОСОБА_2 , сім`я позивача у складі трьох осіб проживала в даному будинку в квартирі АДРЕСА_3 та 13, займана площа 27,4кв.м. В квартирі проживали позивач ОСОБА_3 , її брат ОСОБА_4 та батько ОСОБА_2 . Але фактично з 2005року вони були вимушені поневірятись по квартирах, знімати житло, оскільки вже в той час в будинку не було опалення і він не був придатний для проживання. 17 червня 2005року на підставі розпорядження № 715 управління житлового фонду був виданий ордер № 51 і їх сім`ю у складі 3 громадян було виселено з даного будинку та видані ордера на заселення в гуртожиток переселенського фонду. Фактично, тільки після виселення у 2007році вони втрьох отримали кімнату у гуртожитку переселенського фонду по АДРЕСА_4 , площею 15кв.м.

Позивачка зазначала, що відповідно до законодавства України вона має повне право вимагати виділити окрему благоустроєну квартиру розміром не менше ніж 27,4кв.м. житлової площі у межах даного населеного пункту м. Дніпро. Вона неодноразово зверталась до органів місцевого самоврядування з письмовими заявами, а також на особисті прийоми з приводу надання їй окремої житлової площі у межах даного населеного пункту м. Дніпро, але постійно отримувала різні відповіді, то про те, що нібито таких квартир з моїми номерами в списку не значиться, або що її питання буде розглянуто по мірі надходження у власність територіальної громади відповідного житлового фонду.

Наголошувала, що 20 жовтня 2017року на її звернення АНД районної у м.Дніпропетровську ради було винесено рішення № 233 «Про внесення змін до рішення виконкому АНД районної у м. Дніпропетровську ради від 26 листопада 2010року № 298». 20 жовтня 2017року їй знову надійшла відповідь Дніпровської міської ради, що після прийняття рішення АНД районною у м. Дніпропетровську ради її звернення буде розглянуто. 12 грудня 2017року їй знову надійшла відповідь від Дніпровської міської ради, що у міру надходження житла до житлового фонду міста її питання буде вирішено, але житла так і немає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2023року позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання незаконною бездіяльності органів місцевого самоврядування у видачі житлового приміщення та зобов`язання надати благоустроєне житлове приміщення у зв`язку з визнанням будинку непридатним для проживання у зв`язку з загрозою обвалу задоволено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що наявні правові підстави надання позивачці благоустроєного житлового приміщення виконавчим комітетом міської ради, у зв`язку із загрозою обвалу будинком.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

02 травня 2025року Виконавчий комітет Дніпровської міської ради подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2023року.

В апеляційній скарзі заявник висловив вимогу про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що родині ОСОБА_5 було надано інше благоустроєне житлове приміщення, а тому у діях відповідача відсутня незаконна бездіяльність.

Також заявник стверджував про те, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до вимог позивачки сплив строку позовної давності.

Скаржник стверджував, що позивачка є такою, що забезпечена житлом, а тому відсутні підстави для надання їй житла із житлового фонду міста.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечила проти апеляційної скарги, заявляла, що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025року апеляційну скаргу було залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2025рокусправу призначено до судового розгляду на 22 липня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

На підставі ордеру № 60 від 23 грудня 1996року, виданого ВАТ «НТЗ» на ім`я ОСОБА_2 , сім`я позивача у складі трьох осіб проживала в будинку АДРЕСА_5 , займана площа 27,4кв.м. В квартирі проживали позивач ОСОБА_3 , її брат ОСОБА_4 та батько ОСОБА_2 . Фактично з 2005року сім`я позивача були вимушені поневірятись по квартирах, знімати житло, оскільки вже в той час у вказаному будинку не було опалення і він не був придатний для проживання. Вбачається, що в зв`язку з одруженням позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

17 червня 2005року на підставі розпорядження № 715 управління житлового фонду був виданий ордер №51 і сім`ю позивача у складі 3 громадян було виселено з даного будинку та видані ордера на заселення в гуртожиток переселенського фонду. Встановлено, що ОСОБА_1 залишилась зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 .

16 березня 2007року рішенням Амур-Нижньодніпровської ради м. Дніпропетровська було затверджено акт технічного стану будинку АДРЕСА_2 , який належить місцевій раді, та визнано його ветхим, таким, що не підлягає капітальному ремонту; вирішено виселити мешканців будинок знести або переобладнати під технічні потреби.

Рішенням Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради від 26 листопада 2010року №298 будинок АДРЕСА_2 був визнаний непридатним для проживання у зв`язку з загрозою обвалу.

З 26 листопада 2010року позивач внесена в список сімей, що підлягають переселенню у зв`язку із визнанням її будинку непридатним для проживання у зв`язку з загрозою обвалу.

Як вказує позивачка, тільки після виселення у 2007році позивач з батьком і братом отримали кімнату у гуртожитку переселенського фонду по АДРЕСА_4 , площею 15кв.м. Вказує, що даний гуртожиток не відповідав та не відповідає санітарно-технічним умовам, в ньому постійно вимикають енергопостачання за несплату, також гуртожиток відключено від опалення, є таргани та інші комахи, тобто проживати в таких умовах неможливо. Більш того, вони з братом різнополі, а кімнату виділили одну на трьох. У зв`язку з чим батько залишився проживати у гуртожитку переселенського фонду, а вони з братом продовжили знімати квартири.

03 березня 2007року позивач почала звертатись до Дніпровської міської ради з листами про виділення їй окремої благоустроєної квартири у відповідності до законодавства.

22 березня 2017року позивач отримала відповідь від департаменту житлового господарства ДМР, що нібито в списку не значиться квартира АДРЕСА_6 , на що позивачем було надано відповідні докази та список; позивачка повторно звернулась до Дніпровської міської ради за поновленням своїх прав, на що отримала 24 липня 2017року відповідь про те, що в списку відсутнє прізвище « ОСОБА_6 », хоча кожного разу, коли вона зверталась до Дніпровської міської ради, нею надавалась і копія свого свідоцтва про одруження.

20 жовтня 2017року позивачці надійшла відповідь Дніпровської міської ради про те, що у частині нумерації квартир сімей, що підлягають переселенню, існує розбіжність і після прийняття рішення виконавчим комітетом АНД районної у м. Дніпропетровську ради її питання буде розглянуто.

20 жовтня 2017року на звернення позивача АНД районної у м. Дніпропетровську ради було винесено рішення № 233 «Про внесення змін до рішення виконкому АНД районної у м. Дніпропетровську ради від 26 листопада 2010року № 298», яким вирішено: Пункт 2 рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної умісті Дніпрі ради від 26 листопада 2010року № 298 « Про визнання будинку АДРЕСА_2 непридатним до проживання у зв`язку із загрозою обвалу» вважати таким, що втратив чинність; затвердити список мешканців будинку АДРЕСА_2 контроль за виконанням рішення покласти на заступника голови районної у місті ради з питань діяльності виконавчих органів Геращенко М.П.

12 грудня 2017року позивачці надійшла відповідь від Дніпровської міської ради, що по мірі надходження житла до житлового фонду міста її питання буде вирішено.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що наявні правові підстави надання позивачці благоустроєного житлового приміщення виконавчим комітетом міської ради, яке б відповідало вимогам законодавства, у зв`язку із загрозою обвалу її будинку.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Згідно статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних житла, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Відповідно до статті 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським об`єднанням (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до законодавства України до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Статтею 7 ЖК України визначено, що періодично провадиться обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ради. Непридатні для проживання жилі приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів може бути переобладнано в нежилі за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради. Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1-4, 7, 8 частини першої статті 15 ЖК України виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) рад у межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території області (міста республіканського підпорядкування) здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); керують житловим господарством, підпорядкованими підприємствами, установами та організаціями цієї галузі, забезпечують комплексний розвиток житлового господарства; здійснюють управління житловим фондом місцевих рад (частина перша статті 18) і забезпечують його схоронність, правильну експлуатацію, капітальний і поточний ремонт; здійснюють контроль за станом та експлуатацією відомчого житлового фонду, вживають заходів до передачі його до відання місцевих рад; здійснюють контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків; здійснюють контроль за утриманням будинків, що належать громадянам.

Статтею 110 ЖК України визначено, що громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо: будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню; будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом; будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Відповідно до статті 112 ЖК України, якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку (жилого приміщення), інше благоустроєне жиле приміщення залежно від належності будинку надається виконавчим комітетом місцевої ради чи державною, кооперативною або іншим громадським об`єднанням, а в разі неможливості надання жилого приміщення цією організацією - виконавчим комітетом місцевої ради.

Згідно зі статтею 113 ЖК України надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім`ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру.

У справі достовірно встановлено, що на підставі ордеру №60 від 23 грудня 1996року, виданого ВАТ «НТЗ» на ім`я ОСОБА_2 , сім`я позивача у складі трьох осіб проживала в будинку АДРЕСА_5 , займана площа 27,4кв.м. В квартирі проживали позивач ОСОБА_3 , її брат ОСОБА_4 та батько ОСОБА_2 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради від 26 листопада 2010року № 298 будинок АДРЕСА_2 був визнаний непридатним для проживання у зв`язку з загрозою обвалу.

Як вказує позивачка, вона з батьком і братом отримали кімнату у гуртожитку переселенського фонду по АДРЕСА_4 , площею 15кв.м., яка не відповідає вимогам статей 50, 113 ЖК України.

Наразі позивачці та членам її сім`ї не надано благоустроєне жиле приміщення, яке б відповідало вимогам статей 50, 113 ЖК України.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010року).

Оскільки квартира, в якій проживали позивачка та члени її сім`ї є непридатною для проживання за рішенням органів місцевої влади, позивачка відповідно до статті 112 ЖК України має право на належне (благоустроєне) житло, гарантоване Конституцією України, яке б відповідало вимогам статті 113 ЖК України.

Тож, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Посилання апеляційної скарги Виконавчого комітету Дніпровської міської ради на те, що родині ОСОБА_5 було надано інше благоустроєне житлове приміщення, а тому у діях відповідача відсутня незаконна бездіяльність, є безпідставними, оскільки надана родині кімната у гуртожитку переселенського фонду по АДРЕСА_4 , площею 15кв.м. не відповідає вимогам, що ставляться законодавцем, зокрема громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі.

Як встановлено, позивачка та члени її сім`ї мали у володінні квартиру, яка складалася з двох кімнат, загальною площею 27,4кв.м., а тому надання однієї кімнати у гуртожитку площею 15кв.м. не може вважатись виконанням Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради обов`язку, передбаченого статтею 112 ЖК України.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до вимог позивачки сплив строку позовної давності було предметом розгляду суду першої інстанції, який цілком правильно виснував, що позивач з дотриманням строків позовної давності звернулась до суду в січні 2018року із даним позовом, оскільки в період з 2005 по 2017рік нею здійснювались дії, направлені на поновлення її прав, що підтверджено матеріалами справи і за їх поновленням вона була вимушена звернутись до суду з даним позовом, а тому заява представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача задоволенню не підлягає.

Тож за наведених умов, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2023року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 липня 2025року.

Судді: