Справа № 465/2785/25
Провадження 2/465/2475/25
РІШЕННЯ

Іменем України

08.07.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Величка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Венгринюк О.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей.

В обґрунтування поданого позову зазначає, що 15.04.2006 року між сторонами зареєстровано шлюб. В шлюбі з відповідачем народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , та складено відповідний актовий запис № 1747; та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , та складено відповідний актовий запис № 1852. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02.06.2020 року по справі № 465/6194/19 розірвано вищезгаданий шлюб між сторонами.

Впродовж більше як двох останніх років діти фактично постійно проживають з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира належить мамі позивача. Факт проживання дітей з позивачем підтверджується актом № 16 від 07.02.2025 року, затвердженим Директором ЛКП «Вулецьке».

Відповідач проживає окремо та не бере жодної участі в матеріальному забезпеченні дітей. Тому позивач самостійно змушена приймати участь у всіх матеріальних витратах, пов`язаних із належним забезпеченням дітей.

Відповідач по справі не має постійного місця праці, відповідно, не має стабільного заробітку. Тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 усіх доходів відповідача, але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Також позивач звертає увагу на те, що відповідач жодним чином не допомагав утримувати дітей. Він не вітав навіть на такі традиційно важливі свята як їх день народження, Новий Рік, Св. Миколая, інші свята. Не допомагав і навіть не цікавився успіхами дітей в школі чи на позашкільних заняттях. Будь-які спроби достукатись до нього щодо отримання допомоги не дало жодного результату. З огляду на це також просить суд стягнути з відповідача аліменти за минулий час, зокрема за два останні роки, тобто за той час, відколи діти фактично проживали з позивачем і вона повністю займалась їх утриманням.

Окрім того, позивач зазначає, що нею понесені витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000 грн., які остання просить стягнути з відповідача.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2025 року вказану цивільну справу передано для розгляду судді Величку О.В.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 12.05.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідач в судовому засіданні зазначив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 11.10.2019 року укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини. Згідно вказаного договору відповідач сплачує аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 3000 грн. Зазначає, що аліменти сплачує по мірі можливості, що підтверджується наданими розписками та квитанціями. Щодо стягнення аліментів на сина ОСОБА_3 зазначає, що договором вказане не передбачалось, оскільки син спочатку проживав з батьком, а лише останні два роки проживає з позивачем.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та проаналізувавши наявні у справі докази, суд доходить переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 16.05.2013 року, видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції), ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 29.09.2023 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції). Згідно вказаних свідоцтв про народження батьками дітей є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02.06.2020 року у справі №465/6194/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно акту № 16 від 07.02.2025 року, складеного комісією ЛКП «Вулецьке», за адресою: АДРЕСА_1, проживає позивач ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_4 .

На підставі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ст. 179 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України).

Статтею 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27.09.1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Конституція України в статті 48 встановлює право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Основний Закон України покладає на батьків обов`язок утримувати дітей до їх повноліття (частина друга статті 51),у той же час сім`я, дитинство, материнство і батьківство перебувають під охороною держави (частина третя статті 51).

Судовий захист майнових прав дитини передбачає звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання її майнових прав, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються.

Виплата аліментів на дитину є виключним правом дитини та обов`язком батьків до її повноліття, затвердженим законодавством України.

З урахуванням діючого законодавства, наявності обов`язку щодо матеріального забезпечення дітей з боку обох батьків, з урахуванням законодавчо встановленого розміру аліментів на двох неповнолітніх дітей, який складає 1/3 від доходу (заробітку) платника аліментів, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача у розмірі 1/3 частини від заробітку та доходу відповідача підлягають задоволенню з урахуванням положень абз.2 ч.2 ст.182 СК України, відповідно до яких мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, суд зазначає, що визначення такого розміру аліментів передбачене вимогами чинного законодавства для забезпечення поліпшення майнового становища дитини, а законні права та інтереси відповідача не порушуються та не погіршують його матеріальне становище.

Згідно із ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з моменту пред`явлення позову, в даному випадку - з 03.04.2025 року.

Щодо укладеного між сторонами договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 11.10.2019 року суд зазначає наступне. Як вбачається із змісту вказаного договору, таким передбачено сплату відповідачем аліментів на доньку ОСОБА_4 в розмірі 3000 грн. Як зазначив відповідач в судовому засіданні, вказані платежі ним здійснюються періодично та за наявності фінансової змоги. Однак, представлені документи на підтвердження доводів відповідача про сплату коштів на користь дітей, окрім розписок ОСОБА_1 від 14.01.2020 року, 20.05.2020 року та 25.06.2020 року, не дають можливості ідентифікувати одержувачів таких коштів, адже не містять відповідних реквізитів про конкретну фізичну особу, на користь якої здійснено перекази, а, крім цього, позивач отримання таких коштів не визнала і заперечила.

Також суд зазначає, що вищевказаний договір стосується лише однієї дитини. Договором передбачено, що ОСОБА_3 проживає з батьком та відповідачем у справі, однак, як зазначає позивач та не заперечує відповідач, син протягом останніх двох років проживає з матір`ю.

Вказане в сукупності свідчить про те, що виконання вказаного договору здійснюється без першочергового врахування інтересів дітей на гармонійний та всебічний розвиток, утримання дітей з боку відповідача здійснюється не на постійній основі. А тому, з метою гарантування дітям належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, суд вважає за необхідне задоволити вимогу позивача про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/3 частини від його доходу.

Більш того, в контексті наведеного суд звертає увагу відповідача на те, що згідно з ч.4 ст.157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається із ч.1 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Проте, незважаючи на вказані положення Сімейного кодексу України, договір від 11.10.2019 року, який підписаний сторонами, нотаріально не посвідчувався, що свідчить про недотримання встановленої законом форми вчинення відповідного правочину і настання у зв`язку з цим наслідків, передбачених ч.1 ст.220 ЦК України, у виді нікчемності такого договору.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів за попередній період, тобто за останні два роки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Водночас позивачем не надано суду доказів того, що вона вживала заходи для одержання аліментів з відповідача на обох дітей до часу звернення з позовом до суду. Більш того, певний період часу діти сторін проживали окремо, позивач же в суд за видачею судового наказу про стягнення аліментів або з позовом до суду у цей період не зверталася, офіційних письмових претензій відповідачу щодо сплати аліментів не заявляла. Відповідно, підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час немає.

На підставі положень ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Доказів щодо наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору або перебування відповідача в пільговій категорії щодо сплати судового збору останнім не надано.

Стосовно вимоги позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

Так, на підтвердження аргументів про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу позивачем надано суду договір про надання правової допомоги № 27/03-1 від 27.03.2025 року, укладений між адвокатом Шимчишиним І.С. та ОСОБА_1 . Згідно умов вказаного договору вартість послуг адвоката у справі про стягнення на користь позивача аліментів на утримання дітей зафіксована у сталій грошові сумі і становить 2000 грн.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, часткове задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для позивача, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 1000 грн. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд вважає належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - в розмірі 1/3 з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви до суду, а саме з 03.04.2025 року, і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1000 (однієї тисячі) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 14.07.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП - НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 .

Суддя Величко О.В.