Номер провадження: 22-ц/813/515/25
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Кострицького В.В., Карташова О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "АН ЮГО-ЗАПАД",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2023 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю "АН ЮГО-ЗАПАД",

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу, в обґрунтування якого зазначила, що 23.02.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за участі третьої особи укладено договір про наміри укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в строк до 28.02.2022 року.

Позивач передала відповідачу в рахунок платежів по основному договору суму в розмірі 1000 доларів США. Факт передачі суми підтверджується підписанням договору про наміри. Наразі квартиру продано зовсім іншим покупцям. Відповідач добровільно отримані кошти не повернув.

Позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 36568,6 грн, сплачені в якості авансу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 20 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надана копія договору, яка містить неясності навіть в номеру квартири та будинку, адже номер будинку може бути як 5 так і 6, а номер квартири чи то 08, чи 28, чи 98 .

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що права ОСОБА_1 порушені відповідачем. Позивачем не доказано, що між нею та відповідачем не було укладено договору купівлі-продажу, інформації щодо власника квартири щодо якої нібито укладався договір про наміри, суду не представлено.

За таких підстав суд першої інстанції вважав вимоги позову недоведеними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що звертаючись з позовом вказала про відсутність у неї оригіналу договору, суд першої інстанції зазначеного не врахував та не витребував оригінал вказаного договору у відповідача або третьої особи. Вважає, що в матеріалах справи наявні докази порушення її прав, а саме копія договору, претензії, які направлені на адресу відповідача. Висновок про відсутність доказів щодо власника квартири вважає необґрунтованим, оскільки вказані докази не витребувані у позивача судом.

(2) Позиція інших учасників справи

Одеський апеляційний суд ухвалою від 24.08.2023 року відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, роз`яснив право подання відзиву на апеляційну скаргу та письмових пояснень, проте відзиву та письмові пояснення від відповідача та третьої особи відповідно не надходило.

Позивач, відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач судову повістку отримала 30.06.2025 року на електронну пошту, вказану в апеляційній скарзі для направлення документів, що підтверджується довідкою.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Третя особа судову повстку отримала 10.06.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надана копія договору, яка містить неясності навіть в номеру квартири та будинку, адже номер будинку може бути як 5 так і 6, а номер квартири чи то 08, чи 28, чи 98, а на вимогу суду позивачем оригінал надано не було.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що права ОСОБА_1 порушені відповідачем. Позивачем не доказано, що між нею та відповідачем не було укладено договору купівлі-продажу, інформації щодо власника квартири щодо якої нібито укладався договір про наміри, суду не представлено. За таких підстав суд першої інстанції вважав вимоги позову недоведеними.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною першою статті 546 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина друга статті 215, частина перша статті 216 ЦК України).

Звертаючись до суду із позовом позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 кошти у розмірі 36568,60 грн, в обґрунтування зазначивши, що 23.02.2022 між позивачем та відповідачем, за участю третьої особи укладено договір про наміри укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в строк до 28.02.2022 року. Позивач передала відповідачу в рахунок платежів по основному договору суму в розмірі 1000 доларів США. Факт передачі суми підтверджується підписанням договору про наміри. Оскільки зазначений договір укладено не було, то ОСОБА_2 зобов`язаний повернути ОСОБА_1 сплачений аванс у розмірі 36568,60 грн.

Позивачкою на підтвердження заявлених вимог надано до позовної заяви копію договору про наміри №5 від 23.02.2022 року.

Згідно ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 04.01.2023 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у поряду спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 28 лютого 2023 року об 11 год. 00 хвилин.

Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 28 березня 2023 року витребував у ОСОБА_1 оригінал договору про наміри №5, укладений 23.02.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Постановляючи ухвалу про витребування доказів суд першої інстанції не врахував, що в тексті позовної заяві позивачем зазначено, що оригінал договору про наміри № 5 від 23.02.2022 року знаходиться у відповідача та третьої особи.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази направлення судом та отримання ОСОБА_1 копії ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року про витребування доказів.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що в позовній заяві зазначалося, що оригінал договору находиться у відповідача та третьої особи.

Учасниками справи питання не відповідність копії договору про наміри № 5 від 23.02.2022 року оригіналу не ставилося.

З метою з`ясування обставин справи, враховуючи, що судом першої інстанції витребувано оригінал договору про наміри № 5 від 23.02.2022 року у зв`язку з наданням не найкращої якості копії договору, колегія суддів вважає за доцільне долучити до матеріалів справи надану позивачем копію договору про наміри № 5 від 23.02.2022 року, яка не є новим доказом і не підтверджують нові обставини, про ці обставини позивачем зазначалося в суді першої інстанції.

За змістом частини п`ятої статті 13 ЦПК України на суд покладені обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Із матеріал справи вбачається, що 23 лютого 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про наміри № 5 відповідно до умов якого продавець має намір продати, а покупець придбати майно, що перебуває у власності продавця, а саме: квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Пунктом 8 договору про наміри № 5 передбачено, що сторони дійшли згоди про наступне: підтверджуючи наміри укласти основний договір купівлі-продажу об`єкта в строки, передбачені договором (до 28.02.2023, п.5.1), з цілю забезпечення укладення основного договору, в рахунок майбутніх платежів по основному договору, в момент підписання даного договору, покупець передав, а продавець прийняв забезпечувальний платіж, який складає суму в гривнях України, яка еквівалентна сумі в 1000 доларів США по курсу продажу.

Зазначені обставини свідчать про те, що договір про наміри № 5 підтверджує передачу ОСОБА_1 грошової суми ОСОБА_2 у розмірі 1000 доларів США.

Оскільки укладення договору про наміри № 5 від 23 лютого 2022 рокуміж ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18.

Доказів того, що між позивачем та відповідачем існують договірні правовідносини, матеріали справи не містять.

Колегія судді вважає, що відсутність між сторонами попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного у встановленому законом порядку, свідчить про те, що передані позивачем відповідачу грошові кошти у суму 1000 дол. США у розумінні статті 1212 ЦК України вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачем і, як наслідок, підлягають поверненню позивачеві.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 березня 2025 року у справі № 756/6493/22.

Колегія суддів, діючи в межах доводів апеляційної скарги та перевіряючи фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, вважає за необхідне долучити до матеріалів справи Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, додану до апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що отримання інформації з загальнодоступних державних реєстрів не є отриманням нових доказів, а надано на підтвердження обставини про яку зазначалося в суді першої інстанції (позовній заяві).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно сформованої 23.07.2023 року власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 490, виданий 26.07.2022 року, видавник Мартьянова Т.О. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доказано, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору купівлі-продажу, інформації щодо власника квартири щодо якої нібито укладався договір про наміри, суду не представлено.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2023 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 36568,60 грн.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією від 10.10.2022 року.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1488,60 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, то з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2481 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , суму коштів у розмірі 36568,60 грн та судовий збір у сумі 2481 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

О.Ю. Карташов