Справа № 138/21/25
Провадження № 22-ц/801/1402/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 рокуСправа № 138/21/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

Секретар: Кахно О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Рішення ухвалив суддя Сичук М. М.

Рішення ухвалено за відсутності сторін у м. Вінниця

Повний текст рішення складено 08 квітня 2025 року,

Встановив:

У січні 2025 року ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, відповідачем умови кредитного договору № 8679 від 04 серпня 2021 року, укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 не виконані.

Відповідно до кредитного договору, який складається з публічної частини договору, яким є універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб в АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», розміщений на офіційному веб-сайті банку: https:creditdnepr.com.ua/ та індивідуальної частини, якою є цей кредитний договір, що разом становлять єдиний кредитний договір, банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти (далі кредит) у тимчасове платне користування, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити плату за кредит, а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому договором.

Внаслідок неналежного виконання прийнятих на себе зобов`язань з повернення кредиту у відповідача утворилась заборгованість за договором №8679 від 04 серпня 2021 року в розмірі 121 819,03 грн., з яких заборгованості по тілу кредиту 57 571,50 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам 64 247,53 грн.

28 березня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» укладений договір факторингу № 28/03/24, відповідно до якого ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» набуло право нового кредитора до відповідача за кредитним договором.

Всупереч умов кредитного договору, відповідач не виконав свого зобов`язання, заборгованість не погасив ні перед первісним кредитором, ні перед позивачем. На час набуття права вимоги до відповідача сума заборгованості відповідача становила 121 819,03 грн.

З метою захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з даним позовом, а також просив суд стягнути судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року задоволено позов ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» суму заборгованості за кредитним договором № 8679 від 04 серпня 2021 року в розмірі 121 819,03 грн., з яких заборгованості по тілу кредиту 57 571,50 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам 64 247,53 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» витрати на оплату судового збору у розмірі 2422,40 грн. і витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати частково та стягнути з нього на користь ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» суму заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 57 571,50 грн. Крім цього, відповідач просить стягнути з ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» на свою користь сплачені витрати на правову допомогу у розмірі 18 000,00 грн. і сплачений судовий збір у розмірі 2422,20 грн., а також зменшити розмір судових витрат та витрат на правничу допомогу позивача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що на відповідача ОСОБА_1 з 28 червня 2022 року, як на військовослужбовця, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, поширюються пільги передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме: не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом на весь час його призову. При цьому, за наявності позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором суди повинні здійснювати самостійний перерахунок кредитної заборгованості з огляду на поширення на позичальника пільг передбачених законом.

Позивач ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надав.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Покоєвич А. О. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

У судове засідання представник позивача ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний перегляд справи здійснюється в межах вимог апеляційної скарги а саме, в частині правомірності стягнення заборгованості по відсотках на суму 64 247,53 грн. У решті щодо задоволених позовних вимог по тілу кредиту та правильно встановлених обставин справи, рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду, оскільки учасниками справи в цій частині не оскаржено.

Судом встановлено, що 04 серпня 2021 року між Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 8679 (а. с. 91-92).

Після підписання кредитного договору відповідач власним підписом засвідчив факт взяття на себе відповідного зобов`язання, а саме повернути надані в тимчасове користування кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, що передбачено кредитним договором.

Згідно банківської виписки по особовому рахунку за період з 04 серпня 2021 року по 27 березня 2024 року суд встановив, що відповідачу перераховано кредитні кошти та відповідно, він користувався ними (а. с. 11-68).

Відповідно до розрахунку заборгованості сформованого первісним кредитором АТ «Банк Кредит Дніпро» за договором № 8679 від 04 серпня 2021 року, заборгованість відповідача по договору станом на 27 березня 2024 року становить 121 819,03 грн., з яких заборгованості по тілу кредиту 57 571,50 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам 64 247,53 грн. (а. с. 71-72).

28 березня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладений договір факторингу № 28/03/24, відповідно до умов якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право нового кредитора до відповідача за кредитним договором (а. с. 77-80).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором № 8679 від 04 серпня 2021 року, станом на дату укладання договору факторингу між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» становить 121 819,03 грн., з яких заборгованості по тілу кредиту 57 571,50 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам 64 247,53 грн. (а. с. 70).

Задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення відсотків у розмірі 64 247,53 грн., суд першої інстанції вважав, що в даному випадку відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки саме у разі надання визначених документів, відповідач має право на пільги, тобто в даному випадку відповідач мав повідомити первісного кредитора, що він є військовослужбовцем та надати відповідні документи щодо застосування відповідної пільги.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, соціальний захист військовослужбовців врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ.

Із положень статті 3 Закону № 2011-ХІІ слідує, що дія цього закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.

Згідно з частиною 15 статті 14 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Так, військовослужбовці, визначені пунктом 15 статті 14 Закону, які мають кредитні зобов`язання перед банками, мають право на встановлені законодавством пільги, а саме:

1) звільнення від сплати відсотків за користування кредитом;

2) звільнення від сплати штрафів/пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту.

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 642/548/21 зазначив, що відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Відповідачем ОСОБА_1 додано до відзиву на позов копію військового квитка серія НОМЕР_1 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 29 червня 2022 року, довідку військової частини НОМЕР_2 від 06 грудня 2024 року № 3604 про перебування старшого солдата ОСОБА_1 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 365 від 16 грудня 2024 року, посвідчення НОМЕР_3 , видане 18 жовтня 2023 року, якими доведено право ОСОБА_1 на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» за обставин цієї справи, оскільки він з 01 липня 2022 року по 16 грудня 2024 року проходив військову службу за мобілізацією (а. с. 122-129).

Водночас посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем не надано доказів звернення до первісних кредиторів із відповідною заявою та документами, а тому відсутні підстави для застосування частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до спірних правовідносин, апеляційний суд вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить засадам цивільного судочинства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування це процесуальний обов`язок суду.

У постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15 зроблено висновок про те, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Слід також враховувати, що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)).

Отже, саме на суд покладено обов`язок належного дослідження матеріалів справи та доводів сторін, розрахунку заборгованості, а також правомірності нарахування відсотків.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а отже на звільнення від нарахування відсотків за користування кредитом на період проходження військової служби, суд першої інстанції, попри наявні заперечення сторони, безпідставно стягнув усю суму заборгованості, включаючи й ту частину, яка не підлягала стягненню. При цьому суд усунувся від виконання свого прямого обов`язку щодо належного дослідження наданих доказів, їх перевірки та оцінки у сукупності й взаємозв`язку з іншими матеріалами справи.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотками підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині.

Водночас у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 фактично заперечує правомірність нарахування відсотків загалом. Однак, нарахування відсотків за кредитним договором № 8679 від 04 серпня 2021 року за період до зарахування ОСОБА_1 до особового складу військової частини (01 липня 2022 року) є правомірним, оскільки відповідає як умовам договору, так і вимогам чинного законодавства.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за період з 04 серпня 2021 року по 01 липня 2022 року, загальна сума відсотків за користування кредитом становить 16 113,60 грн. (а. с. 71-72). Враховуючи це, позовні вимоги в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 64 247,53 грн. підлягають частковому задоволенню у сумі 16 113,60 грн.

Що стосується витрат на правничу допомогу заявлених відповідачем ОСОБА_1 у розмірі 18 000,00 грн, які відповідач просить стягнути з позивача, слід зазначити наступне.

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу (правову) допомогу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Покоєвич А. О. надав суду копію договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2025 року (а. с. 127), копію договору про надання правової допомоги від 25 лютого 2025 року (а. с. 135), ордер серії АІ № 1421789 на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Покоєвичем А. О. у Вінницькому міському суді Вінницької області (а. с. 136), копії квитанцій до прибуткового ордеру АО «Захист у криміналі» про сплату Єцьком О. О. коштів у загальному розмірі 18 000,00 грн. (а. с. 137), розрахунок витрат на правничу допомогу згідно договорів про надання правової допомоги від 11 лютого 2025 року та 25 лютого 2025 року (а. с. 138).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17, від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19, від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

У пункті 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Покоєвич А. О. просив стягнути з позивача ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн.

При цьому з дослідженого розрахунку витрат на правничу допомогу згідно договорів про надання правової допомоги від 11 лютого 2025 року та 25 лютого 2025 року вбачається, що: 1 год робочого часу вартістю 2000,00 грн. витрачено на надання консультації клієнту та узгодження правової позиції; 2 год робочого часу вартістю 4000,00 грн. витрачено на підготовку клопотання та ознайомлення з матеріалами справи; 3 год. робочого часу вартістю 6000,00 грн. витрачено на підготовку та подачу відзиву по справі з додатками до справи; 1 год робочого часу вартістю 2000,00 грн. витрачено на ксерокопіювання та формування позову разом з додатками; 1 год робочого часу вартістю 2000,00 грн. витрачено на підготовку квитанцій про оплату витрат на правову допомогу та розрахунку витрат на правову допомогу згідно договорів; а також 1 год робочого часу вартістю 2000,00 грн. за участь у судовому засіданні (а. с. 138).

Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 зазначив, «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».

Отже, апеляційний суд звертає увагу на те, що участь адвоката Покоєвича А. О. у даній справі у суді першої інстанції обмежилась написанням відзиву незначної складності з фактичним викладом його змісту на п`яти аркушах (а. с. 122-126) та долученням додатків на 13 аркушах (а. с. 127-139), що були подані через підсистему «Електронний суд».

Інші послуги, зазначені адвокатом, не є необхідними для розгляду цієї справи або ж не підтверджені належними та допустимими доказами у матеріалах справи.

Суд також бере до уваги, що представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Покоєвич А. О. фактично не брав участі у судових засіданнях, як про це вказано у поданому розрахунку витрат. Водночас такі послуги, як: узгодження правової позиції, підготовка клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, ксерокопіювання та формування позову з додатками, підготовка квитанцій про оплату правничої допомоги, розрахунок таких витрат тощо, не належать до тих, що підлягають компенсації у складі судових витрат на професійну правничу допомогу, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях.

Апеляційний суд також вказує на неприпустимість свідомого завищення витрат на правничу допомогу, зокрема шляхом включення до розрахунку послуг, які не можуть бути віднесені до складу витрат, що підлягають відшкодуванню. Такі дії, що спрямовані на надання адвокатом окремих послуг за власною ініціативою чи з метою забезпечення особистої зручності, не повинні покладатися на іншу сторону як фінансовий тягар.

Враховуючи зазначене, з урахуванням практики Верховного Суду, змісту відповіді на відзив позивача ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» із запереченнями щодо неспівмірності витрат, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3700,00 грн., що відповідатиме критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, ціни позову, кваліфікації адвоката та процесуального рішення прийнятого за результатом розгляду апеляційної скарги.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 18 жовтня 2023 року (а. с. 153 на звороті), а тому звільнений від сплати судового збору.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов хибного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у загальному розмірі 73 685,10 грн., що складає 60,48% від ціни позову, розмір судових витрат зі сплати судового збору за подання позову, що підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, складає 1465,07 грн.

З урахуванням того, що апеляційну скаргу задоволено частково та стягнуто 16 113,60 грн. простроченої заборгованості за відсотками замість 64 247,53 грн., тобто апеляційну скаргу задоволено на 75%, з позивача ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» на користь держави слід стягнути 1437,27 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Крім того, за наведених обставин, витрати на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам складають 3650,00 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на те, що з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» витрати на правничу допомогу у розмірі 3650,00 грн., тоді як з позивача на користь відповідача 3700,00 грн., відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, сума до стягнення визначається шляхом зустрічного зарахування. У підсумку, на користь відповідача з позивача підлягає стягненню різниця у розмірі 50,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 простроченої заборгованості по відсоткам 64 247,53 грн., а також розподілу судових витрат з прийняттям нового рішення про стягнення простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 16 113,60 грн., та вірного розподілу судових витрат.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року в частині стягнення простроченої заборгованості по відсотках у розмірі 64 247,53 грн. та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» прострочену заборгованість за кредитним договором № 8679 від 04 серпня 2021 року по відсоткам у сумі 16 113,60 грн., у зв`язку з чим визначити загальну суму заборгованості за кредитним договором № 8679 від 04 серпня 2021 року, що підлягає стягненню в розмірі 73 685,10 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 57 571,50 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам 16 113,60 грн.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» витрати зі сплати судового збору за подання позову у сумі 1465,07 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» на користь держави витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1437,27 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2025 року