Справа № 303/7184/24
2/303/1443/24
ряд. стат. звіту №55
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

при секретарі Лукач К.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення без достатньої правової підстави збережених коштів,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з позовною заявою ОСОБА_4 мав домовленість із ОСОБА_2 щодо купівлі нею для нього за його кошти будинку АДРЕСА_1 . З цією метою позивач 27.02.2024 р. надіслав відповідачці двома переказами 500 000 грн і 85 000 грн, за які вона наступного місяця придбала зазначений будинок, але оформила його на своє ім`я. Водночас відповідачка 17.04.2024 р. зареєструвала позивача за вказаною адресою, однак 03.07.2024 р., після того як він зажадав повернення коштів, зняла його з реєстрації. Позивач просить стягнути з відповідачки 585 000 безпідставно отриманих гривень, а також 20 673,43 грн інфляційних втрат та три відсотки річних, що склали 8 029,72 грн.

Відповідачка не заперечує факт отримання від позивача 27.02.2024 року переказів на суму 585 тис. грн. Водночас стверджує, що восени 2023 року надала позивачу 15 000 доларів США на придбання автомобіля, який був необхідний йому, як військовослужбовцю, для виконання бойових завдань, а коли вирішили придбати будинок, попросила повернути борг.

Позов не підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Нормами статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду, позивач як правову підставу своїх вимог зазначив норми цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України показує, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Як убачається з матеріалів справи, позивач з 16.11.2022 р. перебуває на військовій службі.

27 лютого 2024 року позивач переказав відповідачці 500 000 грн та 85 000 грн, що підтверджується платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк», в яких, зокрема, зазначено призначення платежу: переказ власних коштів.

За договором купівлі-продажу від 13.03.2024 р. ОСОБА_2 придбала житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1406 га, кадастровий номер :11:101:0067 за заресою: АДРЕСА_2 .

Продаж будинку вчинено за ціною 309 016,32 грн, з яких житловий будинок складає 63 866,02 гривень, земельна ділянка 245 150,60 гривень.

Отже, відповідачка отримала від позивача грошові кошти у сумі 585 000 грн, що нею не заперечується та підтверджується банківськими документами.

Позивач стверджував, що ці кошти призначалися для придбання для нього будинку, який надалі був куплений відповідачкою, але на своє ім`я. При цьому довіреність на вчинення відповідного правочину відповідачці не надав і суду не пояснив, яким чином вона за таких обставин могла купити для нього будинок.

В судовому засіданні представник позивача уточнив, що пан Мєзєнцев доручив позивачці підшукати для нього будинок, який надалі мав бути придбаний позивачем особисто або відповідачкою за його довіреністю. Проте не пояснив, з якою метою у такому разі позивач надав відповідачці кошти на придбання будинку ще до того, як визначився з конкретним предметом купівлі, і чому саме цю суму.

ОСОБА_5 , своєю чергою, наполягала на тому, що переказ зазначених коштів є поверненням боргу.

Водночас відповідачка стверджувала, а представник позивача не заперечував, що між сторонами існували відносини як між чоловіком і жінкою без реєстрації шлюбу.

Тлумачення норм статті 1212 ЦК України свідчить, що при визначенні, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (постанова Верховного Суду від 4 серпня 2021 року у справі № 185/446/18).

Позивач, за його власним твердженням, не мав перед відповідачкою жодних зобов`язань щодо сплати грошових коштів, тобто вільно і без будь-якої помилки здійснив переказ спірної суми, а тепер вимагає її повернення, що свідчить про суперечливість його поведінки.

Позивач не довів, що відповідачка витратила на придбання будинку саме ті кошти, які переказав їй позивач, оскільки, з огляду на її фінансовий стан, про який свідчить рух коштів за її банківським рахунком, вона й сама мала відповідну спроможність.

Також ніщо у цій справі не вказує на те, що причиною чи спонукальним фактором вчинення позивачем відповідних дій була поведінка відповідачки.

Щодо мети переказу позивачем грошових коштів, встановлення якої у цій справі має визначальне значення, виниклу ситуацію можна характеризувати «як слово проти слова». У доказовій доктрині це означає, що є щонайменше дві взаємовиключні версії подій, які ґрунтуються винятково на свідченнях сторін, без додаткових або незалежних доказів, які б дозволили перевірити достовірність хоча б однієї з них.

Водночас обов`язок доказування безпідставності набуття або збереження майна покладається на особу, яка вимагає його повернення. Тобто позивач у судовому процесі повинен довести, що відповідач (набувач майна) отримав його без достатньої правової підстави, або що первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Однак у справі, що розглядається, цього не сталося.

За таких обставин відсутні підстави для кваліфікації виниклих між сторонами відносин як набуття майна або його зберігання за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави.

З огляду на це, позов ОСОБА_4 є безпідставним і задоволенню не підлягає, що не позбавляє його права та можливості повторно звернутися до суду, правильно визначивши доказово забезпечені правові підстави позову та обравши належний спосіб захисту цивільного права.

На підставі викладеного суд, керуючись ст. ст. 2, 19, 76-81, 89, 229, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення без достатньої правової підстави збережених коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення суду виготовлено 29 липня 2025 року.

Головуючий Юрій Мирошниченко