16.07.2025 Провадження по справі № 2/940/308/25
Справа № 759/3768/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 липня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі : Козуб І.С.

з участю адвоката: Чміль Ю.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання,

встановив:

18.02.2025 року ТОВ «Брайт Інвестмент» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 649452,28 грн. 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, укладеним між ним та ВАТ КБ «Надра», та судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 17.07.2008 року, між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 330/П/РП/2008-980, на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надав відповідачу кредитні кошти в сумі 999424 грн. на строк 20 років.

У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ВАТ КБ «Надра» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у справі № 759/5242/13-ц позовні вимоги відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 задоволено, а саме стягнуто з останнього 2 103 512,11 грн. заборгованість за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року та 3 441,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Згідно договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», право вимоги за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», а згідно договору № GL48N718070_blank_04 про відступлення прав вимоги від 18.12.2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент», - до ТОВ «Брайт Інвестмент».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.06.2021 року у справі № 759/5242/13-ц у виконавчому листі №2/759/3303/13 з виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року замінено стягувача ПАТ «Комерційний банк «Надра» на правонаступника товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент».

Посилаючись на те, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у справі № 759/5242/13-ц про стягнення боргу так і залишилось не виконаним відповідачем, позивач просить стягнути з нього інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачені статтею 625 ЦК України, за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, виходячи із загальної суми стягнення за рішенням 2103512,11 грн.

16.04.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач ОСОБА_1 позовних вимог не визнає, посилаючись на те, що він не був обізнаний про наявність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у справі № 759/5242/13-ц та заміну кредитора у зобов`язанні, у зв`язку з чим не мав можливості виконати дане рішення суду. Крім того вказує, що позивачем невірно зазначено розрахунковий період прострочення грошового зобов`язання, так як, враховуючи трирічний строк позовної давності та п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, розрахунковим періодом для нарахування 3% річних має бути 19.02.2022 - 23.02.2022 року, розрахунковий період для нарахування інфляційних втрат в такому випадку відсутній. При цьому за основу при розрахунку 3% річних повинна братись заборгованість, яка стягнута судом за тілом кредиту 990975,34 грн.

21.04.2025 року представником позивача Кириченко О.М. надано відповідь на відзив, в якому остання зазначає, що відповідач достеменно знав про наявність судової справи в Святошинському районному суді м. Києва № 759/5242/13-ц щодо стягнення з нього заборгованості за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, що вбачається із самого тексту даного рішення, а тому вочевидь і знав про наявність рішення у даній справі. Щодо бази розрахунку 3% річних, то правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, тому при обрахунку за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. Крім того, представник позивача зазначає, що, заявляючи вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, позивач строк позовної давності не пропустив в зв`язку із запровадженням на всій території України карантину, на період якого строки, визначені ст. 257 ЦК України, продовжуються.

В свої додаткових поясненнях відповідач вказує, що був обізнаний про те, що в нього є кредитні зобов`язання та заборгованість перед банком, до того ж він самостійно ініціював процес погашення кредиту шляхом реалізації заставленого майна. Проте доказів того, що він був обізнаний про рішення суду від 10.06.2013 року, позивачем суду не надано. Крім того вважає, що відповідальність за порушення виконання зобов`язання наступила на підставі відкритого у березні 2023 року виконавчого провадження, а саме з моменту фактичного ознайомлення з ним 18.03.2025 року, тож підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Також вважає поданий позов недійсним, оскільки 13.10.2023 року відбулася реалізація предмету іпотеки за іпотечним договором від 17.07.2008 року, укладеним для забезпечення виконання кредитного договору № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, а тому позивач втратив можливість позиватися до відповідача по виконанню зобов`язань за кредитним договором. Вважає, що позивач просить стягнути з нього 3% річних, які вже були стягнуті рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у справі № 759/5242/13-ц.

Представник позивача в своїх додаткових поясненнях вказує, що предметом розгляду даної справи є стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України, а не правомірність повідомлення відповідача про розгляд справи № 759/5242/13-ц. Згідно позицій Верховного Суду, кредитор має право нараховувати 3% річних та інфляційні втрати з дня виникнення зобов`язання (в межах трьох останніх років до дня зупинення перебігу строку позовної давності), а не з моменту обізнаності відповідача про наявність відкритого виконавчого провадження. Щодо реалізації іпотечного майна на виконання зобов`язань за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, то відповідач помилково ототожнює стягнення заборгованості за кредитним договором та нарахування 3% річних та інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Брайт Інвестмент» Чміль Ю.В. позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові, відповіді на відзив та додаткових письмових поясненнях

Відповідач ОСОБА_1 позовних не визнав з підстав, викладених у відзиві, запереченні та додаткових поясненнях.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Так, в судовому засіданні встановлено 17.07.2008 року, між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 330/П/РП/2008-980, на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надав відповідачу кредитні кошти в сумі 999424 грн. на строк 20 років.

Того ж дня для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, за умовами якого останній передав банку в іпотеку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,84 кв.м.

У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ВАТ КБ «Надра» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у справі № 759/5242/13-ц позовні вимоги відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 задоволено, а саме стягнуто з останнього 2 103 512,11 грн. заборгованість за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року та 3 441,00 грн. витрат по сплаті судового збору, на підставі чого 05.02.2014 року було видано виконавчий лист № 2/759/3303/13.

Згідно договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», право вимоги за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», а згідно договору № GL48N718070_blank_04 про відступлення прав вимоги від 18.12.2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент», - до ТОВ «Брайт Інвестмент».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.06.2021 року у справі № 759/5242/13-ц у виконавчому листі №2/759/3303/13 з виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року замінено стягувача ПАТ «Комерційний банк «Надра» на правонаступника товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент».

Судом встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у справі № 759/5242/13-ц, яким з ОСОБА_1 стягнуто 2 103 512,11 грн. заборгованості за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, відповідач станом на 23.02.2022 року не виконав.

Лише 13.10.2023 року згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № 71407803 відбулася реалізація предмету іпотеки за іпотечним договором від 17.07.2008 року, укладеним для забезпечення виконання кредитного договору № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, а саме передано стягувачу ТОВ «Брайт Інвестмент» в рахунок погашення боргу майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,84 кв.м., за ціною 879508,50 грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд багаторазово виснував про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14?591цс18).

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 10.04.2018 року та 27.04.2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що у частині другій ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року з ОСОБА_1 стягнуто 2103512,11 грн. заборгованості за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року. Станом на 23.02.2022 року дане рішення відповідачем не виконано.

Індекс інфляції за березень 2019 року становив 100,90%, квітень 2019 року 101,00%, травень 2019 року 100,70%, червень 2019 року 99,50%, липень 99,40%, серпень 2019 року 99,70%, вересень 2019 року становив 100,7%, жовтень 2019 року - 100,7%, листопад 2019 року - 100,1%, грудень 2019 року - 99,8%, січень 2020 року - 100,2%, лютий 2020 року - 99,7%, березень 2020 року - 100,8%, квітень 2020 року - 100.8%, травень 2020 року - 100,3%, червень 2020 року - 100,2%, липень 2020 року - 99,4%, серпень 2020 року - 99,8%, вересень 2020 року - 100,5%, жовтень 2020 року - 101,0%, листопад 2020 року - 101,3%, грудень 2020 року = 100,9%, січень 2021 року - 101,3%, лютий 2021 року - 101,0%, березень 2021 року - 101,7%, квітень 2021 року - 100,7%, травень 2021 року - 101,3%, червень 2021 року - 100,2%, липень 2021 року - 100,1%, серпень 2021 року = 99,8%, вересень 2021 року - 101,2%, жовтень 2021 року - 100,9%, листопад 2021 року - 100,8%, грудень 2021 року - 100,6%, січень 2022 року - 101,3%, лютий 2022 року - 101,6%.

Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за відповідний період.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу.

Отже, сукупний індекс інфляції відповідно до суми заборгованості у розмірі 2103512,11 грн. за період з березня 2019 року по лютий 2022 року включно становить 459963 грн.

Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

За період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року три проценти річних складають 189488,98 грн., з яких: з 23.02.2019 року по 31.12.2019 року 53942,12 грн., з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року 63105,36 грн., з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року 72441,50 грн.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 649452,28 грн. 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за кредитним договором № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, укладеним між ним та ВАТ КБ «Надра», оскільки станом на 23.02.2022 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року боржником виконане не було.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем невірно зазначено розрахунковий період прострочення грошового зобов`язання, враховуючи трирічний строк позовної давності, суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частина 1статті 261 ЦК Українивизначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Згідно частини 3статті 267 ЦК Українизаява про застосування строків давності може бути подана лише до винесення судом рішення.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина першастатті 254 ЦК України).

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початок їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

З урахуванням принципу розумності, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не "від наступного дня". Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України.

Між тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікуванняЗакону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК Українина час дії карантину продовжуються автоматично.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, та було скасовано з 01 липня 2023 року.

Окрім того, відповідно до п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу Українив період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цьогоКодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в країні запроваджено воєнний стан, який на даний час триває.

Разом з тим, відповідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) .

Враховуючи вищевикладене, а також те, що трирічна позовна давність відраховується позивачем з 23.02.2019 року, то суд вважає, що позивачем позовна давність на звернення до суду з вказаним позовом не пропущена, розрахунковий період прострочення грошового зобов`язання визначений вірно.

Також суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що за основу при розрахунку 3% річних повинна братись заборгованість, яка стягнута судом за тілом кредиту 990975,34 грн., оскільки в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, а тому при обрахунку за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні.

Помилковими є і доводи відповідача про те, що відповідальність за порушення виконання зобов`язання у нього наступила на підставі відкритого у березні 2023 року виконавчого провадження, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі № 206/2984/23. Крім того, в добровільному порядку рішення суду відповідачем не виконувалось.

Також суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивач просить стягнути з нього 3% річних, які вже були стягнуті рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року у справі № 759/5242/13-ц, оскільки даним рішенням з останнього було стягнуто заборгованість по кредиту в сумі 990 975,34 грн., заборгованість по сплаті відсотків у сумі 832 071,58 грн., пеню за прострочення сплати кредиту у сумі 114 257,62 грн., штраф за порушення умов кредитного договору у сумі 99 942,40 грн., суму індексації за період прострочених платежів 66 265,17 грн., що є відмінними поняттями від нарахування кредитором 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України.

Щодо недійсності поданого позову через реалізацію 13.10.2023 року предмету іпотеки за іпотечним договором від 17.07.2008 року, укладеним для забезпечення виконання кредитного договору № 330/П/РП/2008-980 від 17.07.2008 року, то суд зазначає, що стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання є різними правовідношеннями та регулюються різними правовими нормами, з огляду на що поданий позов не може бути недійсним з підстав завершення реалізації предмета іпотеки. До того ж, позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачені статтею 625 ЦК України, за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року. Тобто до реалізації предмету іпотеки.

Інші доводи відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог, такі як необізнаність про існування судового рішення та заміну кредитора у зобов`язанні, суд до уваги не бере, так як вони не впливають на вирішення даного спору та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Разом з цим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 7793,43 грн. як передбачено ч. 2 ст. 4 З «Про судовий збір» станом на 01.01.2025 року, що підтверджується копією платіжної інструкції в національній валюті № 5540 від 18.02.2025 року, а тому суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує його з відповідача.

Керуючись ст. 625 ЦК України, ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», , місцезнаходження: 49001, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 9, - 649452 (шістсот сорок дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят дві) гривні 28 копійок 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання та 7793 (сім тисяч сімсот дев`яносто три) гривні 43 копійки сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 24 липня 2025 року.

Суддя: Т.П.Косович