Справа № 129/2569/19
Провадження № 22-ц/801/1416/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривешко І. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 рокуСправа № 129/2569/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Войтка Ю. Б., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Гайсинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук Марини Андріївни та скасування постанови, за участю стягувача ОСОБА_2 ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Карнаухом Аркадієм Петровичем, на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області, постановлену у цій справі 24 квітня 2025 рокуу м. Ладижинсуддею цього суду Кривешко І.В., дата складення повного судового рішення 29 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Гайсинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. (далі також державний виконавець) щодо накладення арешту на все майно боржника та скасування постанови про арешт майна боржника від 26.11.2024 року у виконавчому провадженні ВП № 76233211, за участю стягувача ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що постановою від 22.10.2024 року у межах виконавчого провадження ВП № 76233211 звернено стягнення на її доходи шляхом відрахувань із заробітної плати. Цю постанову вона не оскаржувала.

Водночас, 26.11.2024 року державний виконавець наклав арешт на все майно боржника, що, на переконання заявника, суперечить п. 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи, що вартість майна ОСОБА_1 значно перевищує суму боргу.

З огляду на викладене, заявник стверджувала, що державний виконавець порушив її права як сторони виконавчого провадження, у зв`язку з чим вона просила суд скасувати постанову про арешт і визнати дії державного виконавця неправомірними.

24.04.2025 рокуухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області у задоволенні вищевказаної скарги відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Карнауха А.П., подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність, просить ухвалу суду скасувати та постановити судове рішення, яким задовольнити вимоги її скарги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що державним виконавцем для виконання судового рішення було накладено стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 і в листопаді 2024 року з неї було стягнуто 4738 грн 07 коп. Ця сума майже покривала вимоги стягувача у сумі 5000 грн, тому скаржник переконана, що була відсутня потреба у накладенні арешту на інше майно, зокрема на її квартиру, яка є єдиним житлом ОСОБА_1 , що на думку скаржника, порушує ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що 17.06.2024 року рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області у справі № 129/2569/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа КП «Гайсинська Житлово-експлуатаційна контора», про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих залиттям квартири, задоволено частково. Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну (майнову) шкоду в розмірі 51 380 грн, моральну шкоду в розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 2 827, 71 грн, витрати на проведення експертизи у розмірі 3 768 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 46 000 грн (а.с. 69-77).

25.09.2024 року Гайсинським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист № 129/2569/19, з відміткою про набрання рішенням суду законної сили (а.с. 86).

07.10.2024 року старшим державним виконавцем Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. на підставі зазначеного виконавчого листа винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з реєстраційним номером ВП № 76233211 (а.с. 7).

22.10.2024 року у межах виконавчого провадження № 76233211 старший державний виконавець Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. винесла постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника ОСОБА_1 (а.с. 8).

26.11.2024 року старшим державним виконавцем Гайсинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. в межах виконавчого провадження № 76233211, винесено постанову про арешт всього майна боржника ОСОБА_1 . Підставою для вжиття заходу примусового виконання стало забезпечення стягнення з боржника грошових коштів у розмірі 5 750 грн, що включає суму моральної шкоди (5 000 грн), визначену судовим рішенням, а також витрати виконавчого провадження (а.с. 9).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що дії старшого державного виконавця Гайсинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Драчук М.А. спрямовані на виконання судового рішення, а тому прийняті нею постанови відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця вчинено в межах його повноважень і згідно із законом, а відтак відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За положеннями ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

На підставі ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Положеннями ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, предметом оскарження можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1 ) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувану предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що арешт на майно боржника накладався державним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення суду, як це передбачено ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», дійшов правильного висновку, що доводи заявника в цій частині є необґрунтованими.

Колегія суддів також зауважує, що постанова про відкриття виконавчого провадження з реєстраційним номером ВП № 76233211, у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», була надіслана на адресу боржника і отримана нею особисто, що останньою не заперечувалось.

При цьому, боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України (п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження»).

Проте боржник ОСОБА_1 протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження не надала приватному виконавцю відомості про майно, яким вона володіє та інші відомості, які зазначені в ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», що стало наслідком винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відтак, враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для скасування постанови державного виконавця про арешт майна, оскільки виконавчі дії, вчинені державним виконавцем є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та спрямовані на ефективне, своєчасне виконання судового рішення, яке не було виконано боржником добровільно, внаслідок чого суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог скарги.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, і не вказують на незаконність оскаржуваної ухвали, що б було підставою для скасування чи зміни цієї ухвали, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Карнаухом Аркадієм Петровичем,залишити без задоволення, а ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької областівід 24 квітня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Ю. Б. Войтко

О. С. Панасюк