Номер провадження: 22-ц/813/4001/25
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року по цивільній справі за позовом Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року представник Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Вимоги позивача обґрунтовуються тим, що з власності територіальної громади незаконно вибули земельні ділянки загальною площею 0,2809 га за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 на підставі неіснуючих рішень Таїровської селищної ради та неіснуючих державних актів на право власності на земельні ділянки. За договорами купівлі-продажу незаконні набувачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 19.06.2021 відчужили вищевказані земельні ділянки на користь ОСОБА_1 , що є відповідачем по справі.

Позивач зазначає, що є всі підстави стверджувати, що в силу первинної незаконної реєстрації на підставі неіснуючих державних актів права приватної власності на земельні ділянки :50:002:0018, 0:50:002:0020, :50:002:0021, утворена в результаті їх подальшого об`єднання земельна ділянка з кадастровим номером :50:002:0023 - також незаконно набута у приватну власність ОСОБА_7 .

Таким чином, позивач стверджує, що рішення щодо відведення у приватну власність на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 радою не приймались та державні акти на вказані земельні ділянки не видавались, подальше відчуження незаконними набувачами таких земельних ділянок па користь ОСОБА_1 здійснено незаконно, є підстави стверджувати, що з власності територіальної громади м. Одеси неправомірно вибула земельна ділянка загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером :50:002:0023, тобто порушено інтереси держави.

Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одесивід 14.03.2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залучено третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року позов Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. У позовній заяві прокурором надано детальні пояснення, чому є обгрунтовані підстави вважати, що рішення Таїровської селищної ради та державні акти на відведення спірних земельних ділянок означеним особам в дійсності не видавались.

Так, відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 24.09.2021 року за № 2940/0207, оригінали рішень Таїровської селищної ради, прийняті в період з 1991 року до 2005 року, у Таїровській селищній раді не зберігаються та у встановленому порядку передано на постійне зберігання до архівного відділу Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області. У зв`язку з перебуванням з 11.03.2021 року Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області в стані припинення, усі документи, які перебували на зберіганні, передано до архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області. В свою чергу на запит прокуратури листом архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області від 04.08.2021 року за № 16 надіслано копії усіх рішень 11 сесії XXIII скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8, вивченням яких встановлено, що на вказаній сесії рішення Таїровською селищною радою про відведення на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 земельних ділянок не приймались, а земельні ділянки відводились іншим особам та за зовсім іншими адресами. Вказані відомості свідчать про відсутність волевиявлення Таїровської селищної ради на відчуження спірних земельних ділянок на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , а також підтверджують те, що останні не набували у передбаченому законом порядку права власності на спірні ділянки та не могли відчужити за договорами купівлі-продажу право власності на такі земельні ділянки ОСОБА_8 .

Копії усіх рішень Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8, прийнятих на 11 сесії XXIII скликання, разом із листом архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області 04.08.2021 року за №16 долучено прокурором до позовної заяви. Разом з тим, упродовж розгляду справи в суді першої інстанції ні учасники справи, ні суд не ставили під сумнів відповідність оригіналу копій рішень Таїровської селищної ради від 24.12.1999 року за № 8, долучених прокурором до позовної заяви, учасники справи не подавали клопотання про витребування оригіналів таких рішень Таїровської селищної ради. Як наслідок, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги та не надав оцінку зазначеним вище письмовим доказам.

При цьому ні Таїровська селищна рада, ні органи держгеокадастру у відповідях на запити прокуратури не повідомили про факти втрати державних актів на землю серії РЗ № 368454 від 05.03.2003 року, РЗ № 368453 від 05.03.2003 року, РЗ № 368452 від 05.03.2003 року, які нібито були видані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як первинним власникам спірних земельних ділянок. Таким чином, обставини втрати уповноваженими органами державних актів на право власності на землю, на підставі яких ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 зареєстрували права власності на спірні земельні ділянки, що суд визнав встановленими, не доведені жодними доказами та грунтуються на припущеннях суду, що, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову прокурора.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Штець О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначає про необґрунтованість апеляційної скарги та просить суд рішення Київського районного суду міста Одеси від 10.12.2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 08.07.2025 року на 15:00 год. треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Присутні у судовому засідання прокурор Гузь В.Г., представник ОМР - Вишнивецька А.О. та представник ОСОБА_1 адвокат Штець О.О. не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 08.07.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, а матеріали справи не містять доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували відсутність волевиявлення Таїровської селищної ради на відчуження земельних ділянок, а тому немає підстав вважати, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника незаконно.

Суд зазначив, що відсутність зберігання другого примірника державних актів уповноваженими органами, за умови наявності першого примірника у власників, не свідчить про їх недійсність. Особи не можуть нести відповідальність за недбалість органів, зобов`язаних здійснювати зберігання таких документів відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право приватної та колективної власності на землю, право постійного користування землею, а також договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі оренди), затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.04.1999 року, чинної на момент видачі державних актів третім особам.

Отже, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером :50:002:0023 на підставі договорів купівлі-продажу та зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, втрата державними органами державних актів свідчить про порушення лише з їх боку, що не може мати негативні наслідки для добросовісних набувачів права власності.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17.06.2021 року Державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. прийнято рішення за індексним № 58797338 про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1 га за кадастровим номером :50:002:0018.

Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер Р3 №368454, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії XXIII скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом, виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_1 .

17.06.2021 року державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. прийнято рішення за індексним № 58797853 про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0885 га, кадастровий номер :50:002:0020.

Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та помер Р3 № 368453, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_3 .

18.06.2021 року державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. прийнято рішення за індексним № 58825494 про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0924 га, кадастровий номер :50:002:0021.

Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер P3 №368452, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії XXIII скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом, виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_5 .

Як вбачається із позовної заяви, з метою перевірки факту видачі вищевказаних рішень та державних актів на земельні ділянки Київською окружною прокуратурою м. Одеси направлено запит до Таїровської селищної ради.

Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 24.09.2021 року за № 2940/0207, оригінали рішень Таїровської селищної ради, прийняті в період з 1991 до 2005 року, у Таїровській селищній раді не зберігаються та у встановленому порядку передано на постійне зберігання до архівного відділу Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області. У зв`язку з перебуванням з 11.03.2021 року Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області в стані припинення, усі документи, які перебували на зберіганні, передано до архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області.

На запит прокуратури листом архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області від 04.08.2021 року за № 16 надіслано копії усіх рішень 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8, вивченням яких встановлено, що вказані рішення Таїровською селищного радою на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 - не приймались, а земельні ділянки відводились іншим особам та за зовсім іншими адресами.

Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області віл 24.09.2021 року за № 2940/0207, другі примірники державних актів на право власності на землю, видача та реєстрація яких здійснювалися Таїровською селищною радою до 01.01.2005 року, відповідні книги реєстрації державних актів, в тому числі тих, що видані на посвідчення прав на земельні ділянки, які за рахунок земель площею 1078,0 га Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області були включені в межі міста Одеси, у 2009-2010 роках були передані на постійне зберігання до відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області.

Згідно з відповіддю Відділу № 4 Управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) від 16.09.2021 року зa № 303/43-21, другі примірники вищевказаних державних актів, видані на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до архіву відділу на зберігання не надходили.

Відділом № 4 Управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) прокуратуру проінформовано про те, що записи щодо реєстрації таких державних актів на право власності на землю у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, що зберігається у відділі - відсутні.

У подальшому за договорами купівлі-продажу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 19.06.2021 року відчужили вищевказані земельні ділянки на користь ОСОБА_1 , який є відповідачем по справі.

25.06.2021 року за заявою ОСОБА_1 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, складеної 22.06.2021 року ТОВ «УКРЛЕНДКОНСАЛТИНГ», Відділом у м. Одесі Головного управління Держгеотадастру в Одеській області в Державному земельному кадастрі зареєстровано об`єднану земельну ділянку загального площею 0.2809 га за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , з кадастровим номером :50:002:0023 (за наслідками об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :50:002:0018, :50:002:0020, :50:002:0021, які набуто у приватну власність ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 19.06.2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 )

Рішенням державного реєстратора Овідіопольської селищної ради Одеського району Марущак Ю.В. від 01.07.2021 року за індексним № 59032343 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на об`єднану земельну ділянку загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером :50:002:0023 за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 237) на підставі заяви ОСОБА_1 , засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. від 19.06.2021 року за № 7961, якою ОСОБА_1 просив об`єднати земельні ділянки з кадастровими номерами :50:002:0018, :50:002:0020, :50:002:0021.

Колегія суддів виходить з такого.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Предметом спору у цій справі є витребування земельної ділянки загальною площею 0,2809 га, кадастровий номер :50:002:0023 по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Звертаючись до суду, прокурор, діючи в інтересах держави в особі Одеської міської ради, посилався на те, що спірні земельні ділянки вибули із власності користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської радина підставі неіснуючих державних актів на право всласностві на земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У частинах першій, другій, третій статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).

Згідно з пунктом "б" частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Крім того, згідно із положеннями ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. 334 ЦК України, а також ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, у тому числі надану у власність в порядку безоплатної приватизації, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно, проте не є підставою виникнення цивільних прав, зокрема набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно. Сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17.

Відповідно до ст. 11, 13 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають на підставі юридичних фактів та здійснюються у межах, наданих договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 9 ст. 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

За системним анлізом змісту положень частини першої, пункту "в", ч. 3, 4 ст. 116, ч. 1, 7, 9 ст. 118, ч. 1 ст. 121, ст. 122 ЗК України, які визначають право громадян на безоплатне набуття у приватну власність земельних ділянок певного виду використання із земель державної та комунальної власності шляхом приватизації та порядок його реалізації, закон визначає, що така передача здійснюється шляхом прийняття відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах повноважень відповідного рішення і не допускає безоплатної передачі у власність громадян земельних ділянок певного виду використання більш як один раз.

Відповідно прийняття органами виконавчої влади або місцевого самоврядування рішень про таку передачу без додержання вказаних вимог також є недопустимим.

Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст. 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 1840/3664/18).

Закон пов`язує наявність права на безоплатне набуття у приватну власність земельних ділянок певного виду використання із земель державної та комунальної власності саме з фактом прийняття відповідного рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, а не з державною реєстрацією речових прав на відповідне майно.

Як встановлено матеріалами справи листом Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 24.09.2021 року за № 2940/0207 повідомлено, що оригінали рішень Таїровської селищної ради, прийняті в період з 1991 року до 2005 року, у Таїровській селищній раді не зберігаються та у встановленому порядку передано на постійне зберігання до архівного відділу Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області. У зв`язку з перебуванням з 11.03.2021 року Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області в стані припинення, усі документи, які перебували на зберіганні, передано до архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області.

На запит прокуратури листом архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області від 04.08.2021 року за № 16 надіслано копії усіх рішень 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8, з яких встановлено, що вказані рішення Таїровською селищного радою на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 - не приймались, а земельні ділянки відводились іншим особам та за зовсім іншими адресами.

Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області віл 24.09.2021 року за № 2940/0207, другі примірники державних актів на право власності на землю, видача та реєстрація яких здійснювалися Таїровською селищною радою до 01.01.2005 року, відповідні книги реєстрації державних актів, в тому числі тих, що видані на посвідчення прав на земельні ділянки, які за рахунок земель площею 1078,0 га Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області були включені в межі міста Одеси, у 2009-2010 роках були передані на постійне зберігання до відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області.

Згідно з відповіддю Відділу № 4 Управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) від 16.09.2021 року зa № 303/43-21, другі примірники вищевказаних державних актів, видані на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до архіву відділу на зберігання не надходили.

Відділом № 4 Управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) прокуратуру проінформовано про те, що записи щодо реєстрації таких державних актів на право власності на землю у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, що зберігається у відділі - відсутні.

До правовідносин, які стосуються правомірності набуття ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у приватну власність спірні земельні ділянки застосовуються положення закону, чинні станом на 05.08.2003 року (дату, якою датованя державні акти на право приватної власності на землю серії Р3 №368454, Р3 № 368453, P3 №368452).

Отже, нормами законодавства, чинними станом на дату, коли датовані державний акт на право приватної власності на землю визначено певний порядок набуття права власності на земельну ділянку, його посвідчення та державну реєстрацію. Так, після визначення меж земельної ділянки та виготовлення технічного паспорту, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування приймає рішення про відчуження земельної ділянки, на підставі вказаного рішення укладається договір купівлі-продажу земельної ділянки, який підлягає нотаріальному посвідченню за місцезнаходженням земельної ділянки та вважається укладеним з дня його нотаріального посвідчення, в подальшому видається державний акт на право власності на земельну ділянку та здійснюється її державна реєстрація за певним суб`єктом. Право власності виникає після одержання у встановленому законодавством порядку документу, що посвідчує право власності земельною ділянкою, зокрема, державного акту, та його державної реєстрації.

Постановою Верховної Ради України від 12 березня 1992 року № 2201-XII було затверджено форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, а наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 - Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради.

Згідно з пунктом 1.12 Інструкції складання державного акта на право приватної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.

Пунктом 2.9 Інструкції передбачено, що заповнення державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею покладається на Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, регіональні, районні та міські центри державного земельного кадастру та їх структурні підрозділи і інші землевпорядні підприємства та організації. Усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Заповнення вказаних документів здійснюється з використанням комп`ютерної техніки.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності складається у двох примірниках, підписується сільським, селищним, міським головою або головою відповідної державної адміністрації і скріплюється відповідною гербовою печаткою. Сторінку державного акта з зображенням плану земельної ділянки підписує начальник районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України.

Згідно з пунктом 2.15 Інструкції бланки державних актів перших випусків на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею, на яких відсутня нумерація, нумеруються окремо по районах Автономної Республіки Крим та областей України, містах обласного підпорядкування. Кожна форма державного акта нумерується окремо, починаючи з одиниці.

Пунктом 3.1 Інструкції передбачено, що державні акти на право приватної власності на землю видаються міськими, селищними, сільськими радами.

Відповідно до пункту 3.3 Інструкції державна реєстрація державних актів, що посвідчують право приватної власності на землю або право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) здійснюється районною, міською, селищною, сільською радою.

Згідно з пунктом 3.4 Інструкції унесення відомостей щодо складання та видачі державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі до бази даних щодо реєстрації землеволодінь та землекористувань покладається на Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, регіональні, районні та міські центри державного земельного кадастру та їх структурні підрозділи.

Пунктом 4.1 Інструкції передбачено, що власники земельних ділянок, землекористувачі та орендарі зберігають видані їм державні акти і договори як документи періодичного використання.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції другий примірник державного акта або договору, а також книги їх реєстрації зберігаються у вогнетривких шафах у приміщеннях відповідних рад чи державних адміністрацій або за їх дорученням - у приміщеннях районних (міських) відділів (управлінь) земельних ресурсів Держкомзему України.

Згідно з пунктом 4.3 Інструкції чисті (незаповнені) бланки державних актів зберігаються у вогнетривких шафах в обласних управліннях, Київському та Севастопольському міських управліннях земельних ресурсів як документи суворого обліку. Начальник районного (міського) державного органу земельних ресурсів Держкомзему України отримує для заповнення чистий бланк державного акта за письмовою заявкою у разі наявності позитивного висновку державної землевпорядної експертизи технічного звіту зі складання державного акта. Заповнені державні акти передаються відповідним радам для видачі власникам та користувачам земельних ділянок.

Аналіз наведених норм матеріального права, якими регулювалися земельні відносини на момент видачі державного акта, дає підстави для висновку про те, що державний акт на право приватної власності на землю лише посвідчує (оформлює) відповідне право, так як він не є дією, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав на обов`язків, з нього не виникають та не можуть виникнути цивільні права та обов`язки, державним актом лише оформлюється відповідне право, яке виникає внаслідок правочину чи акта індивідуальної дії - рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, порядок заповнення, складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю чітко встановлений та передбачає, зокрема, що заповнення державних актів здійснюється центрами державного земельного кадастру та їх структурні підрозділи, складання державних актів здійснюється у двох примірниках, вони підписуються сільським, селищним, міським головою або головою відповідної державної адміністрації і скріплюються відповідною гербовою печаткою, сторінку державного акта з зображенням плану земельної ділянки підписує начальник районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України, видаються державні акти на право приватної власності на землю міськими, селищними, сільськими радами, реєструються державні акти районною, міською, селищною, сільською радою, 5) другий примірник державного акта зберігається у приміщеннях відповідних рад чи державних адміністрацій або за їх дорученням - у приміщеннях районних (міських) відділів (управлінь) земельних ресурсів Держкомзему України.

Проте, відповідно до обставин справи та наявних доказів вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не було дотримано встановленого законодавством порядку набуття права власності на земельні ділянки загальною площею 0,2809 га. з кадастровими номерами :50:002:0018, :50:002:0020, :50:002:0021, за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , та що вказані земельні ділянки не була сформована як об`єкт цивільних прав у спосіб, передбачений законодавством, враховуючи відсутність підтвердження наявності рішення органу місцевого самоврядування про відчуження вказаних земельних ділянкок.

При цьому, у матеріалах справи відсутні також докази дотримання порядку заповнення, складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю серія Р3 №368454, Р3 № 368453, P3 №368452 від 05.08.2003 року, зокрема, докази складання вказаних державних актів у двох примірниках, підписання сторінки державного акта з зображенням плану земельної ділянки начальником районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України, докази реєстрації державного акту районною, міською, селищною, сільською радою, а також зберігання другого примірнику державного акта у приміщеннях відповідних рад чи державних адміністрацій або за їх дорученням - у приміщеннях районних (міських) відділів (управлінь) земельних ресурсів Держкомзему України.

Водночас, згідно інформації, отриманої від відповідних уповноважених органів, відомості щодо отримання, використання, повернення, зберігання чи знищення державних актів серії Р3 №368454, Р3 № 368453, P3 №368452 відсутні, також відсутні документальні підтвердження щодо видачі та реєстрації вказаних державних актів на право приватної власності на землю.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 було оформлено у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,2809 га. з кадастровими номерами :50:002:0018, :50:002:0020, :50:002:0021, рішення про відведення та відчуження яких не приймалося, а право приватної власності у законний спосіб не встановлювалося.

Отже, спірні земельні ділянки вибули із власності територіальної громади міста Одеси, всупереч вимогам закону та волі власника, а тому набуття земельних ділянок ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у власність у межах норм безоплатної приватизації на підставі неіснуючих державних актів на право приватної власності на землю серії Р3 №368454, Р3 № 368453, P3 №368452 є протиправним.

Щодо витребування земельних ділянок у відповідача ОСОБА_1 , з огляду на встановлену протиправність їх вибуття із власності територіальної громади міста Одеси, слід зазначити наступне.

Частинами 1 і 4 ст. 41 Конституції України, зокрема, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами ст. 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб

Приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 04 листопада 2020 року у справі № 327/1884/17).

У контексті ч. 3 ст. 16 ЦК України до позовів щодо захисту речових прав на нерухоме майно відноситься, зокрема, віндикаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Зміст приписів ст. 387 ЦК України свідчить, що предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення майна з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У відповідності до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, ст. 388 ЦК України встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Зі змісту ст. 388 ЦК України вбачається, що майно придбане за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребувано власником такого майна у добросовісного набувача у випадку, зокрема, вибуття такого майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, як фактично, тобто повернення його у фактичне володіння, так і у власність цієї особи. При цьому у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні або поновленні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Такі правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц.

Оскільки встановлено, що спірні земельні ділянки вибули із власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, поза її волею, адже ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 незаконно набули право власності на земельні ділянки, загальною площею 0,2809 га, які розташовані на території АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 з кадастровими номерами відповідно :50:002:0018, :50:002:0020, :50:002:0021, на підставі неіснуючих державних актів на право приватної власності на землю Р3 №368454, Р3 № 368453, P3 №368452, тому ці земельні ділянки було протиправно відчужено 19.06.2021 року кожним із цих власників на користь ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу.

Обставини об`єднання ОСОБА_1 земельних ділянок із кадастровими номерами :50:002:0018, :50:002:0020, :50:002:0021, які увійшли до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером :50:002:0023, площею 0,2809 га, підтверджено відповідною технічною документацією та інформацією з державних реєстрів.

Отже, встановивши, що спірні земельні ділянки були відчужені після їх протиправної приватизації, та в подальшому об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером :50:002:0023, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що належним способом захисту у цих правовідносинах є витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння останнього набувача.

Юридичний факт об`єднання спірних земельних ділянок не перешкоджає їх витребуванню в установлених координатах, межах та конфігурації.

Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

У разі об`єднання земельних ділянок не відбувається виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місця перетворення або переробка тощо, фактично та юридично відбувається заміна кількох правовстановлюючих документів на один новий, яким засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх документах. Залишаються попередніми як правові, так і фізичні характеристики об`єднаних ділянок, зокрема, не відбувається зміна їх цільового призначення, розташування тощо (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 640/8456/16-ц).

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 грудня 2021 року у справі № 924/454/20 з огляду на положення статей 387 та 388 Цивільного кодексу України власник (держава) має право витребувати земельні ділянки, які були поділені та/або об`єднані; формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

З огляду на приписи ст. 387, 388 ЦК України помилковими є висновки щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані.

Щодо висновків суду першої інстанції про втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Allia№ce Limited" проти України" East/West Allia№ce Limited v. Ukrai№e, заява № 19336/04).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21).

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, особливо зважаючи, що землі сільськогосподарського призначення займають центральне місце у складі земель України. Виходячи з цього, у ЗК України закріплено принцип пріоритетності земель сільськогосподарського призначення та особливі вимоги щодо використання цієї категорії земель. Повернення у державну власність земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Витребування земельної ділянки у відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності. Позовні вимоги про витребування земельної ділянки з володіння відповідача є обґрунтованими, перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено, адже втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного незаконного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішення суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з власності поза її волею. Окрім того, суспільний інтерес полягає у забезпеченні рівності можливостей всіх громадян використати своє право на землю, а тому мету втручання у право власності на спірну земельну ділянку суд вважає легітимною.

Також, колегія суддів звертає увагу, що первинну державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :50:002:0018 площею 0,1 га здійснено 17.06.2021 року, земельної ділянки з кадастровим номером :50:002:0020 площею 0,0885 га здійснено 17.06.2021 року, земельної ділянки з кадастровим номером :50:002:0021 площею 0,0924 га здійснено 18.06.2021 року та майже відразу на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2021 року відчужено на користь ОСОБА_1 сина одного із продавців ОСОБА_5 , який в свою чергу об`єднав земельні ділянки в одну загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером :50:002:0023 за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 .

Таким чином зазначені дії, не можуть свідчити про добросовісність як перших набувачів, так і останнього покупця.

Слід також звернути увагу на наявність кримінальних проваджень за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за обставинами протиправного набуття у власність спірних земельних ділянок за ознаками ст. ст. ч .3, ст. 358, ч. 2 ст 28, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 , ч. 2 ст. 209 КК України. На даний час обвинувальні акти на вказаних осіб перебувають у провадженні Київського районного суду м. Одеси.

Враховуючи характер спірних правовідносин і встановлені обставини та правові норми, що підлягають застосуванню, втручання держави в право відповідача на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, закладеним у ст. 1 Першого протоколу, у зв`язку з чим висновки суду про порушення статті 1 Першого протоколу у разі задоволення позову прокурора, є безпідставними та необґрунтованими.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора.

Встановивши, що спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради поза її волею, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для витребування вказаної земельної ділянки у ОСОБА_1 як кінцевого набувача в порядку частини першої статті 388 ЦК України.

До аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 10 липня 2024 року в справі № 243/2163/22 (провадження № 61-3041св24), від 28 серпня 2024 року в справі № 243/3501/22 (провадження № 61-8117св23), від 24 липня 2024 року в справі № 243/16/23 (провадження № 61-17160св23).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК України).

Під час звернення до суду із апеляційної скаргою Одеською обласною прокуратурою був сплачений судовий збір у розмірі 67 500 грн.

Оскільки апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури підлягає задоволенню, то сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 67 500 грн підлягає компенсації за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетои Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,2809 га, кадастровий номер :50:002:0023, за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 .

Компенсувати Одеській обласній прокуратурі () за рахунок держави сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 67 500 грн, в порядку встановленому Кабінетои Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 25.07.2025 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова