ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7071/24 Номер провадження 22-ц/814/1903/25Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участі секретаря Ванди А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 січня 2025 року (повний текст рішення виготовлено 10 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно (квартиру),

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася досуду з позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно (квартиру).

Позов обґрунтовано тим, що 10 лютого 2010 року рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 31 на підставі наказу прокурора області ОСОБА_1 видано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м. як службову.

01 березня 2010 року позивач ОСОБА_1 отримала ордер на дану квартиру, а 09 березня 2010 року зареєструвалась в цій квартирі.

03 листопада 2016 року спірна квартира була виключена зі складу службових - прокуратури. Маючи намір приватизувати дану квартиру, позивач ОСОБА_1 звернулась до виконавчого комітету Полтавської міської ради, проте отримала відмову в зв`язку з тим, що дана квартира не приймалася до комунальної власності міста Полтава.

Просила визнати за нею право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 15 жовтня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення Управління майном комунальної власності міста, в якості третьої особи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради.

21 грудня 2024 року до Октябрського районного суду міста Полтави представником позивача Рибачук Ганни Анатоліївни подана заява про уточнення позовних вимог, яка є приєднаною до матеріалів цивільної справи, однак була подана після закриття підготовчого судового засідання.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 січня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із зазначеним рішенням в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що фактично виданий їй ордер був незаконним, оскільки ані прокуратура, ані міська рада не були власниками або балансоутримувачами квартири. Відсутність факту прийняття квартири на баланс означає, що її розпорядження та подальша видача ордеру були передчасними та юридично не обґрунтованими. Крім того процедура його видачі була ініційована органом, який не мав відповідних повноважень. Полтавська міська рада, видаючи ордер, не перевірила ані повноваження прокуратури видавати накази про заселення, ані достовірність підстав для його видачі. Однак суд першої інстанції вказані обставини не з`ясував та не надав їм належної оцінки.

Зазначає, що факт заселення на підставі незаконного ордера сам по собі не породжує жодних правових наслідків для позивачки, а відсутність правового титулу квартиронаймача підтверджує безтитульність її володіння, що є одним із ключових критеріїв для набуття права власності за набувальною давністю. Враховуючи обставини тривалого, безперервного та добросовісного володіння квартирою, єдиним належним і ефективним способом захисту є визнання права власності за набувальною давністю.

Також звертає увагу на порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, оскільки суд видалився до нарадчої кімнати 30 січня 2025 року, а повний текс рішення складено 10 лютого 2025 року, при цьому в зазначений період суддею виносилося ряд інших рішень по різним справам.

У відзиві на апеляційну скаргу Полтавська міська рада посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2010 року наказом прокурора Полтавської області № 1 вивільнену однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 22 від 14 лютого 2001 р. визнана службовою прокуратури Полтавської області, розподілено прокурору відділу підтримання державного обвинувачення в судах прокуратури Полтавської області молодшому раднику юстиції Рибачук Ганні Анатоліївні на склад сім`ї з 1 особи.

На підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 10 лютого 2010 року №31 «Про заселення квартир» видано ордер № 14 від 01 березня 2010 року на право зайняття службового приміщення ОСОБА_1 , що працює в прокуратурі Полтавської області на посаді прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить прокуратурі Полтавської області.

З відповіді на адвокатське звернення наданої Управлінням майном комунальної власності міста Полтавської міської ради №01-05-01.1-10/1021-400 від 30.05.2024 вбачається, що Прокуратура Полтавської області та ЗАТ «ПМК-64» не зверталися з клопотанням про передачу квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність.

Відповідно до пункту 7 рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 14.02.2001 № 22 «Про заселення окремих квартир та часткову зміну рішень міськвиконкому від 27.12.00 № 380» однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка передана від ЗАТ «ПМК-64» згідно з актом передачі від 10.01.01р., визначити як службову квартиру прокуратури Полтавської області для заселення відповідної категорії осіб. Копія архівної виписки з протоколу № 2 засідання виконавчого комітету Полтавської міської ради від 14.02.2001 року додається.

Згідно відповідей на запити Першого заступника керівника Полтавської обласної прокуратури від 28.05.2024 №21-156ВИХ-24 та від 17.06.2024 №21-176ВИХ-24 на балансі Полтавської обласної прокуратури не обліковується квартира АДРЕСА_1 , також станом на 14 січня 2010 року та до 14 лютого 2001 року і після 14 лютого 2001 року зазначена квартира на балансі Полтавської обласної прокуратури не обліковувалася.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 683/1795/17, від 04 травня 2020 року у справі № 552/8510/17, від 05 червня 2023 року у справі № 368/1297/20.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі ордеру № 14 від 01 березня 2010 року набула право зайняття службового приміщення (користування) спірною квартирою. Вказане виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з цим, аналізуючи доводи апеляційної скарги, щодо неповного дослідження судом першої інстанції обставин справи, а саме ненадання оцінки законності видачі ордеру, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) є його предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання у позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19 та від 20 березня 2024 року у справі № 296/6169/23.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач при обґрунтуванні доводів позовної заяви (фактичні підстави позову) не посилалася на факт незаконності виданого їй ордеру, та не обґрунтовувала дане твердження належним чином. При цьому рішення на підставі якого видано ордер та сам ордер є чинними.

Тоді як посилання позивача в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду стосується саме самостійного надання правої оцінки обставинам справи тобто правовій підставі позову, а не самостійному визначенню судом фактичних підстав позову.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи наведені в апеляційній скарзі щодо порушення судом таємниці нарадчої кімнати, оскільки розгляд справи проводився без участі учасників справи у зв`язку з їх неявкою.

Так, згідно з частиною першою статті 268 ЦПК України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року по справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що «для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін».

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи судом був призначений на 11 год 00 хв. 30 січня 2025 року, учасники справи до суду не з`явилися, датою ухвалення рішення зазначено 30 січня 2025 року, проте в резолютивній частині рішення вказано, що повний текст судового рішення виготовлено 10 лютого 2025 року.

З зазначеного вбачається, що судом першої інстанції винесено рішення з дотримання норм чинного законодавства.

Жодних доказів будь-якого впливу на суддю під час ухвалення нею рішення апеляційна скарга не містить.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 21 липня 2025 року

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук