ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-117/09Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/293/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та сторін: представника Південо-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Наконечної І.В., представника ОСОБА_1 - адвоката Доценко В.В., представника ОСОБА_2 - адвокат Кметика В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2-117/09 за апеляційними скаргами Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), інтереси якого представляє Наконечна Ірина Валеріївна та ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Доценко Вікторія Вікторівна, на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 січня 2025 року, постановлену суддею Братасюком В.М., у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

у листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кметик В.С. звернувся в суд із заявою про визнання дубліката виконавчого листа № 607/7887/14-ц, що виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 29.09.2014 року про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 4089907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 гривень, 1700 гривень сплаченого держмита та 30 гривень на ІТЗ розгляду цивільної справи таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви посилався на те, що 08 грудня 2009 року Тернопільським міськрайонним судом винесено рішення по справі № 2-117/09 про стягнення боргу з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суму неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50 грн, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн, 1700 грн сплаченого державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, яке ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18 березня 2010року залишено без змін.

Вважає, що дане рішення 03.07.2015 року повністю виконане ОСОБА_2 , що підтверджується договором про повернення боргу від 03.07.2015 року та заявою про повернення в/документа стягувачу від 03.06.2015 року, які ОСОБА_1 категорично заперечував щодо їх підписання та отримання коштів від ОСОБА_2 в сумі - 4089907,50 грн, в зв`язку з чим звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору повернення боргу від 03.07.2015. Проте рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.09.2021, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02.12.2021, в позові відмовлено.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 січня 2025 року заяву задоволено.

Визнано дублікат виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 29.09.2014 року про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 4089907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409, 29 гривень, 1700 гривень сплаченого держмита та 30 гривень на ІТЗ розгляду цивільної справи - таким, що не підлягає до виконання, у зв`язку з повним та фактичним виконанням рішення суду.

Зобов`язано відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано - Франківській та у Тернопільських областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винести постанову про закінчення виконавчого провадження за ч. 1 п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з повним та фактичним виконанням рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 року у справі 2-117/09 про стягнення боргу з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 4089907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 гривень, 1700 гривень сплаченого держмита та 30 гривень на ІТЗ розгляду цивільної справи.

В апеляційній скарзі представник Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Наконечна І.В. просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 січня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у порядку ч. 2 ст. 432 ЦПК України у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги представник заявника посилається на те, що боржником неодноразово подавались скарги до Тернопільського міськрайонного суду на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо не закінчення виконавчого провадження, проте ухвалами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 2-117/09 від 23.11.2021, № 2-117/09 від 23.06.2021 в задоволенні скарг відмовлено. Також ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 05.01.2022, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області № 2-117/09 від 24.11.2024, в задоволені скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Кметика В.С. про бездіяльність державного виконавця Відділу щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 та зобов`язання в.о. начальника Відділу поновити порушене право боржника ОСОБА_2 шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено.

Тобто в жодному судовому рішенні, яке набрало законної сили не встановлено факту, що саме договір про повернення боргу від 03.07.2015 був саме на виконання виконавчого документа, який перебуває на виконанні - виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Оскаржувана ухвала суду про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає до виконання дає підстави державному виконавцю закінчити виконавче провадження згідно з ч. 1 п. 5 ст. 39 Закону, водночас абзац другий резолютивної частини ухвали зобов`язує державного виконавця закінчити виконавче провадження згідно ч. 1 п. 9 ст. 39 Закону, що в свою чергу суперечить одне одному, оскільки згідно ст. 40 Закону різні наслідки закінчення виконавчого провадження.

Станом на 15.01.2025 залишок заборгованості по виконавчому провадженні № НОМЕР_3 з примусового виконання дублікату виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданого 29.09.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суму неповернутого основного боргу становить 4089907,50 грн, а також три процента річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн та 1700 грн сплаченого державного мита та 30 грн. витрат з ІТЗ розгляду цивільної справи становить 2 846 215,99 грн.

Щодо порушення судом норм процесуального права слід зазначити, що згідно поданої заяви в порядку ч. 2 ст. 432 ЦПК України відповідачем у праві є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, однак орган державної виконавчої служби у таких справах не може бути належним відповідачем, а лише третьою особою або заінтересованою особою.

Також при розгляді даної справи суд вийшов за межі розгляду заяви відповідно до ст. 432 ЦПК України та задовольнив вимогу щодо зобов`язання вчинити дії, яка мала б розглядатися в інший спосіб.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Кметик В.С. подав відзив на апеляційну скаргу представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Наконечної І.В., у якому зазначив, що заявник прийшов до хибного висновку, що в договорі про повернення боргу від 03.07.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 немає прив`язки до рішення суду, а саме дубліката виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданого 29.09.2014 року Тернопільським міськрайонним судом.

У двох письмових доказах є посилання на договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015 року, який є беззаперечним доказом факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2 03.07.2015 року у м. Києві.

ОСОБА_1 не надано жодних належних та достатніх доказів на спростування висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи, проведеної 26.08.2015 року Тернопільським відділенням КНДІСЕ за № 443/444/15-22 від 21.08.2015 p. та висновку за № 1.1-382/15 від 16.10.2015 року, проведених по постановах слідчого у кримінальному провадженні та висновку почеркознавчої експертизи, проведеної по заяві адвоката Тернопільським відділенням КНДІСЕ за № 384/385/15-22 від 10.08.2015 року.

Також ОСОБА_1 не надано суду інших висновків почеркознавчих експертиз, проведених на його замовлення та не заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у даній цивільній справі.

Не відповідає дійсності посилання в апеляційній скарзі на те, що представник Західного УМЮ в судовому засіданні, яке відбулось 07.01.2025 року заперечувала в цілому проти позову та просила відмовити в повному обсязі.

Підтвердженням того, що представник заявника Наконечна Ірина в судовому засіданні, яке відбулось 07.01.2025 року на 12 хв засідання, даючи пояснення суду зазначила, що у разі винесення судом ухвали про визнання в/документа таким, що не підлягає до виконання, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження за ч. 1 п. 5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а тому не потрібно зазначати в ухвалі щодо зобов`язання державного виконавця це робити в обов`язковому порядку. Будь яких заперечень проти заяви та додаткових доказів представник Західного УМЮ не озвучувала та не долучала до справи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Доценко В.В. просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 січня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви, вказуючи на те, що обставини та документи, на які посилається заявник, вже неодноразово досліджувалися судами.

Фактично в оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції зробив переоцінку доказів над оцінкою, що була зроблена в рішенні суду, яке на той час вже набрало законної сили. А саме, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2022 року, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) щодо невнесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Так, з матеріалів справи вбачається, що подана, начебто ОСОБА_1 . Державному виконавцю заява про повернення виконавчого документа датована 03.06.2015, отримана відділом ДВС 07.07.2015 і містить посилання на договір повернення боргу (позики), який був укладений в майбутньому - 03.07.2015 Крім цього, даний договір не містить посилання на виконавчий документ і з його змісту не вбачається про отримання коштів стягувачем ОСОБА_1 в рахунок виконання рішення суду у справі № 2-117/09. Також ОСОБА_1 07.07.2015 була подана заява до відділу ДВС про продовження примусового виконання за вказаним виконавчим документом, що свідчить про відсутність волі стягувача у закінченні виконавчого провадження, у зв`язку з його невиконанням.

Крім цього, вказує на те, що стягувач ОСОБА_1 фактично був усунений від можливості участі у цьому провадженні, тому не мав можливості подати докази на спростування обставин, викладених у заяві про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає до виконання у зв`язку з повним та фактичним виконанням судового рішення.

Отже, ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 січня 2025 року постановлена з грубим порушенням норм процесуального права та є такою, що суперечить нормам матеріального права.

ОСОБА_2 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Доценко В.В.

У судовому засіданні представник Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Наконечна І.В. подану ними апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи, викладені в ній, а також визнала апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Доценко В.В., вважаючи її обґрунтованою.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Доценко В.В. у судовому засіданні підтримала подану нею апеляційну скаргу, а також підтримала апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Кметик В.С. щодо апеляційних скарг представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Наконечної І.В. та представника ОСОБА_1 - адвоката Доценко В.В. заперечив, вважаючи їх безпідставними, а ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Розглянувши справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та представника ОСОБА_1 - адвоката Доценко В.В., підлягають до задоволення, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 08 грудня 2009 року Тернопільським міськрайонним судом винесено рішення по справі № 2-117/09 про стягнення боргу з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суму неповернутого основного боргу в розмірі 4 089 907,50 грн, 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 216 409,29 грн, 1700 грн сплаченого державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, яке ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18 березня 2010року залишено без змін.

29.09.2014 видано дублікат виконавчого листа № 607/7887/14-ц Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 4 089 907,50 гривень, 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409, 29 гривень, 1700 гривень сплаченого держмита та 30 гривень на ІТЗ розгляду цивільної справи.

26.03.2015 року на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 , державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання дубліката виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданого 29.09.2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн., 1700 грн. сплаченого держмита та 30 грн. витрат на ІТЗ (на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 по справі №2-117/09).

07.07.2015 року до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області поштою надійшла заява від 03.06.2015 від імені стягувача ОСОБА_1 про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 у справі №2-117/09 та Договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015 року.

08.07.2015 року до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області надійшла заява ОСОБА_1 від 07.07.2015 про продовження проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення. У заяві ОСОБА_1 повідомив, що судове рішення ОСОБА_2 не виконане, жодних грошових коштів не отримував, заява від 03.06.2015 та договір від 03.07.2015 року є підробленими.

Державними виконавцями Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області постанова про закінчення виконавчого провадження не виносилась та на даний час виконавче провадження знаходиться на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ).

Задовольняючи заяву про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок боржника відсутній повністю, у зв`язку із добровільним виконання, а саме сплати боргу за договором позики згідно виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 29.09.2014 року.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей першої та другої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч. 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 9 ч. 1, ч. 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Відповідно до частини 1, 2 статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження").

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; - обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

У вказаній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з врахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено, що подана державному виконавцю заява від імені ОСОБА_1 про повернення виконавчого документа датована 03.06.2015 року, отримана відділом ДВС 07.07.2015 року і містить посилання на договір повернення боргу (позики), який був укладений в майбутньому, зокрема, 03.07.2015 року. Даний договір не містить посилання на виконавчий документ і з його змісту не вбачається про отримання коштів стягувачем ОСОБА_1 в рахунок виконання рішення суду у справі №2-117/09.

07.07.2015 року ОСОБА_1 була подана заява до відділу ДВС про продовження примусового виконання за вищевказаним виконавчим листом.

Також слід зазначити, що між сторонами виконавчого провадження існує спір щодо виконання боржником ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 по справі №2-117/09, оскільки на розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання припиненим зобов`язань за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 року в справі № 2-117/09. На даний час ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2022 року провадження у даній справі зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 . У складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Отже, колегія суддів вважає, що належних, допустимих та достатніх доказів щодо фактичного виконання в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2009 року у справі № 2-117/09 заявником суду не подано.

Не заслуговують на увагу доводи заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Кметика В.С., що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.09.2021 у справі № 607/4131/19, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02.12.2021, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору повернення боргу від 03.07.2015, оскільки даними судовими рішеннями не встановлено обставин щодо повернення чи не повернення боржником боргу згідно із виконавчим документом, зокрема дублікатом виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданого 29.09.2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн., 1700 грн. сплаченого держмита та 30 грн. витрат на ІТЗ (на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 по справі №2-117/09).

Таким чином, з урахуванням відсутності волі стягувача у закінченні виконавчого провадження, а також відсутності належних доказів фактичного виконання боржником у повному обсязі рішення у справі № 2-117/09 згідно з виконавчим документом, недоведеності обставин, які б були підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, не перевірив їх належним чином, не взяв до уваги приведені норми закону, не дослідив усіх наданих заявником доказів в обґрунтування заяви та не надав їм належної оцінки, а тому заява ОСОБА_2 про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Наконечної І.В. та ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Доценко В.В. підлягають до задоволення, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Згідно з ч. 1 та ч. 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційні скарги підлягають до задоволення, а оскаржувана ухвала суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені заяви, тому суму сплаченого судового збору, за подання апеляційних скарг Південно-Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та ОСОБА_1 у розмірі 4844,8 грн (2422,4 + 2422,4) слід стягнути із ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Наконечної Ірини Валеріївни та ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Доценко Вікторія Вікторівна, задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви ОСОБА_2 про визнання дубліката виконавчого листа № 607/7887/14-ц, що виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 29.09.2014 року про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 4089907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 гривень, 1700 гривень сплаченого держмита та 30 гривень на ІТЗ розгляду цивільної справи таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, ) сплачений судовий збір за розгляд справи суді апеляційної інстанції у розмірі 2422,40 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір за розгляд справи суді апеляційної інстанції у розмірі 2422,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 липня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів