Житомирський апеляційний суд
Справа №293/1527/24 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №293/1527/24 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» про захист прав споживача, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського О.М. в селищі Черняхів Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017 в розмірі 177 130,40 грн., з яких: 64 249,32 грн заборгованість за основним боргом, 37 856,47 грн заборгованість за відсотками, 75 024,61 грн заборгованість за комісіями.

В обґрунтування позову зазначало, що 22.03.2017 ОСОБА_1 уклала з АТ «Ідея Банк» кредитний договір №Z06.169.78422. Згідно вказаного кредитного договору відповідач отримала кредит у розмірі 70 483,00 грн зі сплатою 21,9900% річних від залишкової суми кредиту. На виконання умов кредитного договору банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого наявна заборгованість у розмірі 177 130,40 грн., з яких: 64 249,32 грн заборгованість за основним боргом, 37 856,47 грн заборгованість за відсотками, 75 024,61 грн заборгованість за комісіями. Зазначає, що 15.11.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» укладено договір факторингу №15/11/23, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «Суперіум». Вказує, що позивачем не перераховувався розмір заборгованості по процентам та комісії, оскільки вказаний в реєстрі боржників розмір заборгованості нарахований первісним кредитором до моменту передачі права вимоги. Враховуючи вищевикладене просило позов задовольнити в повному обсязі.

У грудні 2024 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, у якій просив визнати недійсними положення кредитного договору №Z06.169.78422 від 22.03.2017, що укладений між ПАТ «Ідея банк» та ОСОБА_1 та додатків до нього, які встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), застосувавши наслідки недійсного правочину та зобов`язавши ТОВ «ФК «Суперіум» здійснити перерахунок кредитної заборгованості, провівши зарахування платежів, сплачених ОСОБА_1 , як плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісії) на погашення основної суми заборгованості (тіла кредиту).

В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначені ЗУ «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні вказаного закону, є нікчемною. Вказує, що банком забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Вважає, що встановлена кредитором комісія за обслуговування кредиту не узгоджується із положеннями законодавства. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» заборгованість за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017 у розмірі 102 105,79 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1396,37 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 69 770,00 грн., зарахувавши її у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції визнаючи неправильність розрахунку заборгованості, одночасно стягує заборгованість за таким невірним розрахунком, що суперечить принципам правосуддя. Зазначає, що встановивши фактично необґрунтованість заявленої позивачем за первісним позовом до стягнення суми, зобов`язавши останнього здійснити перерахунок, суд першої інстанції не мав іншої процесуальної можливості, окрім як відмовити повністю в задоволенні первісного позову. Вказує, що з точки зору виконання судового рішення у боржника не залишається ефективного правового інструментарію для зменшення визначеної судом суми заборгованості після перерахунку, який буде зобов`язаний здійснити позивач. Зазначає, що до матеріалів справи позивачем не було долучено достатніх та належних доказів, на підставі яких суд першої інстанції та відповідач за первісним позовом мали б змогу здійснити самостійний перерахунок заборгованості з урахуванням нікчемності умов договору в частині стягнення комісії, які були встановлені судом першої інстанції. Вважає, що за умов зобов`язання позивача за первісним позовом здійснити перерахунок платежів та відсутності в матеріалах справи достатніх доказів для самостійного перерахунку, вказане є ще однією безумовною підставою для відмови в задоволенні первісного позову. Зазначає, що судом першої інстанції залишились поза увагою доводи про відсутність доказів фактичного здійснення відступлення права вимоги. Вказує, що відсутність належного підтвердження передачі первинних документів позбавляє такого «кредитора» процесуальної легітимації звертатися з вимогами до боржника. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2025 року в частині часткового задоволення первісного позову та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову.

13 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін. Зазначає, що встановивши, що позичальник свої зобов`язання належним чином за укладеним кредитним договором №Z06.169.78422 не виконував, внаслідок чого у неї перед банком виникла заборгованість, а саме: 64 249,32 грн - заборгованість за основним боргом; 37 856,47 грн - заборгованість за відсотками, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув вказану суму без урахування комісії. Вказує, що позивачем на підтвердження факту набуття прав вимоги за кредитним договором №Z06.169.78422 надано наступні докази: договір факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, укладений між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Суперіум», витяг з реєстру боржників до договору №15/11/23, платіжна інструкція про оплату за договором факторингу. Відтак, позивачем надані належні докази переходу права вимоги за кредитним договором від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Звертає увагу на те, що відповідач не спростовує наявність заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині часткового задоволення первісного позову, а тому в частині часткового задоволення зустрічного позову не перевіряється судом апеляційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 22 березня 2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z06.169.78422, за умовами якого ПАТ «Ідея Банк» надало ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 70 483,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язалась одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору, строком на 60 місяців.

Згідно п.1.3. договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 21.9900% річних від залишкової суми кредиту.

За обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором (п.1.4. договору).

Банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні в рамках пакету послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (п.1.7. договору).

Згідно п.2.1. договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 22 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів.

На виконання вимог укладеного договору, ПАТ «Ідея банк» 22.03.2017 видав ОСОБА_1 кредит в розмірі 64 368,04 грн., що підтверджується ордером-розпорядженням №1 про видачу кредиту від 22.03.2017.

Відповідно до довідки-повідомлення ОСОБА_1 підтвердила, що ПАТ «Ідея Банк» 22.03.2017 до підписання кредитного договору надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

15.11.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Суперіум» укладено договір факторингу №15/11/23, відповідно до умов якого клієнт (АТ «Ідея Банк») відступив фактору (ТОВ «ФК «Суперіум»), а фактор прийняв права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.2. договору факторингу права вимоги, які клієнт відступає фактору за договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в друкованому реєстрі боржників (додаток №2), що підписується сторонами в день укладання цього договору та в реєстрі боржників в електронному вигляді (додаток №3), що надсилається разом з актом приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді (додаток №3) клієнтом фактору в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку в день укладання цього договору. Друкований реєстр боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною цього договору.

Сума фінансування, що надається фактором клієнту під відступлення прав вимоги, по реєстру боржників №1 (лот №7) складає 2 430 617,00 грн. При цьому сторони погодили, що сума гарантійного внеску в розмірі 200 000,00 грн., сплачена фактором на рахунок клієнта на підставі договору про участь в торгах від 17.10.2023, зараховується до суми фінансування, у зв`язку з чим загальна сума фінансування згідно договору, що підлягає перерахуванню на рахунок клієнта становить 2 230 617,00 грн (п.3.1 договору).

Згідно платіжної інструкції №889 від 16.11.2023, ТОВ «ФК «Суперіум» перерахувало на рахунок АТ «Ідея Банк» грошові кошти в розмірі 2 230 617,00 грн., в графі «призначення платежу» зазначено: «оплата згідно з договором факторингу №15/11/23 від 15.11.2023».

До договору факторингу позивачем доданий друкований реєстр боржників №1, згідно якого АТ «Ідея Банк» передало право грошової вимоги ТОВ «ФК Суперіум» за договором №Z06.169.78422 в розмірі: 64 249,32 грн заборгованість за основним боргом, 37 856,47 грн заборгованість за відсотками, 75 024,61 грн заборгованість за комісіями., а всього 177 130,40 грн.

Відповідно до довідки сформованої позивачем, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №Z06.169.78422 становить 177 130,04 грн., з яких: 64 249,32 грн заборгованість за основним боргом, 37 856,47 грн заборгованість за відсотками, 75 024,61 грн заборгованість за комісіями.

На виконання умов договору №Z06.169.78422 ОСОБА_1 надано квитанції про перерахунок грошових коштів на користь АТ «Ідея банк» в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017 на загальну суму 69 770,00 грн., зокрема останньою було сплачено: 22.03.2017 - 8520,00 грн., 21.04.2017 - 3920,00 грн., 22.05.2017 - 3920,00 грн., 22.06.2017 - 3920,00 грн., 21.07.2017 - 3920,00 грн., 22.08.2017 - 3920,00 грн., 22.09.2017 - 3920,00 грн., 03.10.2017 - 3920,00 грн., 22.11.2017 - 3920,00 грн., 22.12.2017 - 3920,00 грн., 22.01.2018 - 3920,00 грн., 22.01.2018 2050,00 грн., 02.08.2018 4000,00 грн., 03.08.2018 - 4000,00 грн., 02.10.2018 - 4000,00 грн., 04.12.2018 - 4000,00 грн., та 08.02.2019 - 4000,00 грн.

Частково задовольняючи первісний позов суд першої інстанції виходив з того, що підстави для стягнення заборгованості за комісією у розмірі 75 024,61 грн відсутні, оскільки умова передбачена пунктом 1.4 кредитного договору №Z06.169.78422 від 22.03.2017 є нікчемною. У свою чергу, розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, відповідач в порушення вимог договору та норм ЦК України не виконала взяті на себе зобов`язання перед первинним кредитодавцем, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі укладеного договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 64 249,32 грн та відсотками в розмірі 37 856,47 грн., а всього 102 105,70 грн є обґрунтованими.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Ідея Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Встановлено, що 22 березня 2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z06.169.78422, за умовами якого ПАТ «Ідея Банк» надало ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 70 483,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язалась одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору, строком на 60 місяців.

Вказаний кредитний договір підписаний ОСОБА_1 особисто.

На підтвердження позовних вимог ТОВ «ФК «Суперіум» надало суду копію зазначеного вище кредитного договору №Z06.169.78422 від 22.03.2017.

Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та ПАТ «Ідея Банк».

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цсі5.

У справі, що переглядається спір виник щодо розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «ФК Суперіум» просило стягнути заборгованість у розмірі 177 130,04 грн., з яких: 64 249,32 грн заборгованість за основним боргом, 37 856,47 грн заборгованість за відсотками, 75 024,61 грн заборгованість за комісіями.

В матеріалах справи наявні квитанції щодо перерахунку грошових коштів на користь АТ «Ідея банк» в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017 на загальну суму 69 770,00 грн., зокрема ОСОБА_1 було сплачено: 22.03.2017 - 8520,00 грн., 21.04.2017 - 3920,00 грн., 22.05.2017 - 3920,00 грн., 22.06.2017 - 3920,00 грн., 21.07.2017 - 3920,00 грн., 22.08.2017 - 3920,00 грн., 22.09.2017 - 3920,00 грн., 03.10.2017 - 3920,00 грн., 22.11.2017 - 3920,00 грн., 22.12.2017 - 3920,00 грн., 22.01.2018 - 3920,00 грн., 22.01.2018 2050,00 грн., 02.08.2018 4000,00 грн., 03.08.2018 - 4000,00 грн., 02.10.2018 - 4000,00 грн., 04.12.2018 - 4000,00 грн., та 08.02.2019 - 4000,00 грн.

З метою встановлення дійсних обставин справи, колегією суддів було витребувано від АТ «Ідея банк» розрахунок заборгованості станом на 15 листопада 2023 року (на момент укладення договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023).

З надано АТ «Ідея банк» розрахунку заборгованості встановлено наступне.

22.03.2017 ОСОБА_1 надано кредит у сумі 70 483,00 грн.

За період дії кредитного договору (з 22.03.2017 по 22.03.2022) ОСОБА_1 нараховано 65 572,10 грн відсотків за користування кредитом.

На виконання умов кредитного договору №Z06.169.78422 від 22.03.2017 ОСОБА_1 сплачено 63 120 грн., з яких: на погашення відсотків сплачено 27 715,63 грн., на погашення комісії сплачено 29 170,69 грн та на погашення тіла кредиту сплачено 6 233,68 грн.

Зокрема:

- 22.04.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1316,38 грн., на комісію зараховано - 2583,27 грн та на сплату тіла кредиту зараховано - 20,35 грн.;

- 22.05.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1273,54 грн., на комісію зараховано 2558,60 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 87,86 грн.;

- 22.06.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1314,35 грн., на комісію зараховано 2533,93 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 71,72 грн.;

- 22.07.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1270,66 грн., на комісію зараховано 2509,27 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 140,07 грн.;

- 22.08.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1310,40 грн., на комісію зараховано 2484,60 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 125,00 грн.;

- 22.09.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1308,06 грн., на комісію зараховано 2459,93 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 152,01 грн.;

- 22.10.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1263,12 грн., на комісію зараховано 2435,26 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 221,62 грн.;

- 22.11.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1301,08 грн., на комісію зараховано 2410,59 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 208,33 грн.;

- 22.12.2017 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1255,34 грн., на комісію зараховано 2385,92 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 278,74 грн.;

- 22.01.2018 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1291,99 грн., на комісію зараховано 2361,25 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 266,76 грн.;

- 22.02.2018 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3920 грн., з яких на відсотки зараховано 1287,00 грн., на комісію зараховано 2336,58 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 296,42 грн.;

- 03.07.2018 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 4000 грн., з яких на відсотки зараховано 2337,56 грн., на комісію зараховано 0 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 1662,44 грн.;

- 02.08.2018 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 4000 грн., з яких на відсотки зараховано 3844,07 грн., на комісію зараховано 155,93 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 0 грн.;

- 02.10.2018 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 4000 грн., з яких на відсотки зараховано 2500,85 грн., на комісію зараховано 1499,15 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 0 грн.;

- 04.12.2018 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 4000 грн., з яких на відсотки зараховано 1297,64 грн., на комісію зараховано 0 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 2702,36 грн.;

- 08.02.2019 - ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 4000 грн., з яких на відсотки зараховано 3543,59 грн., на комісію зараховано 456,41 грн та на сплату тіла кредиту зараховано 0 грн.

Таким чином заборгованість по тілу кредиту складає 64 249,32 грн та заборгованість за відсотками становить 37 856,47 грн., а всього 102 105,79 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Суперіум».

Відтак, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання заявника на те, що сума сплаченої комісії в розмірі 29 170,69 грн має бути зарахована на сплату тіла кредиту є помилковими, оскільки за вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» роз`яснено, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У свою чергу ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву, у якій просила визнати недійсними положення кредитного договору №Z06.169.78422 від 22.03.2017, що укладений між ПАТ «Ідея банк» та нею та додатків до нього, які встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), застосувавши наслідки недійсного правочину та зобов`язавши ТОВ «ФК «Суперіум» здійснити перерахунок кредитної заборгованості, провівши зарахування платежів, сплачених ОСОБА_1 , як плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісії) на погашення основної суми заборгованості (тіла кредиту).

При цьому, позовних вимог про зарахування сплаченої комісії на погашення заборгованості по тілу кредиту у даній справі ОСОБА_1 не заявляла, відтак суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання про зарахування сплаченої комісії у сумі 29 170,69 грн на погашення заборгованості по тілу кредиту.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту відступлення права вимоги є необґрунтованими з наступних підстав.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що ч. 1 ст. 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі №243/11704/15-ц).

При цьому, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Згідно сталої практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі №2221/2373/12).

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Аналогічні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі №2221/2373/12 тощо).

У даній справі наявна копія договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023 укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Суперіум», відповідно до умов якого клієнт (АТ «Ідея Банк») відступив фактору (ТОВ «ФК «Суперіум»), а фактор прийняв права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Вказаний договір містить підписи та печатки сторін.

Також, матеріали справи містять друкований реєстр боржників №1, згідно якого АТ «Ідея Банк» передало право грошової вимоги ТОВ «ФК Суперіум» за договором №Z06.169.78422 в розмірі: 64 249,32 грн заборгованість за основним боргом, 37 856,47 грн заборгованість за відсотками, 75 024,61 грн заборгованість за комісіями., а всього 177 130,40 грн.

Вказаний реєстр боржників також містить підписи та печатки сторін.

Крім того, матеріли справи містять платіжну інструкцію №889 від 16.11.2023, згідно якої ТОВ «ФК «Суперіум» перерахувало на рахунок АТ «Ідея Банк» грошові кошти в розмірі 2 230 617,00 грн., в графі «призначення платежу» зазначено: «оплата згідно з договором факторингу №15/11/23 від 15.11.2023».

Відтак, матеріалами справи підтверджено перехід права вимоги за кредитним договором №Z06.169.78422 від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «Суперіум».

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2025 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» заборгованості за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017 у розмірі 102 105,79 грн та витрат зі сплати судового збору у розмірі 1396,37 грн залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29 липня 2025 року.

Головуючий

Судді