Справа № 569/9748/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Бучко Т.М.

секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 27 квітня 2007 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , від якого мають двох синів. Протягом останніх декількох років сімейне життя між нею та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. За час спільного проживання з`ясувалося, що кожна сторона має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю та виховання дітей. Неодноразово намагалася зберегти шлюб, однак всі її зусилля не дали позитивного результату. Непорозуміння в основних питаннях сімейного життя, погіршення відносин в сім`ї призвели до сварок, які спричиняють їй душевні страждання та різко негативно впливають на ментальне здоров`я сина ОСОБА_5 . У зв`язку з втратою взаєморозуміння, неможливістю спільно вирішувати проблеми сім`ї, подальші сімейні відносини між нею та відповідачем на засадах взаємної поваги, дружби, взаємодопомоги є неможливими. В кінці січня 2024 року відповідач, забравши частину своїх речей, "пішов" з дому. Де фактично знаходиться відповідач нині їй не відомо. Між ними вже немає спільного проживання, спільного виховання та утримання дітей, спільного побуту, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, придбання майна для спільного користування, спільної участі в утриманні житла, піклування один про одного, надання взаємної допомоги тощо. Об`єктивно шлюб носить формальний характер, примирення є неможливим, а оскільки немає сім`ї, підтримувати формальний шлюб для неї немає ніякого сенсу. Спорів щодо проживання, виховання та матеріального забезпечення дітей між ними немає.

Ухвалою від 19 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

Протокольними ухвалами від 22 липня 2025 року суд відмовив у задоволенні клопотань відповідача, поданих представником відповідача, про вжиття заходів щодо примирення подружжя.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що шлюбні відносини вже тривалий час були складними і сім`я трималася лише на її терпінні та вихованні. Чоловік всі гроші віддавав своїм батькам, які керували як розпоряджатися бюджетом. Постійно принижував її гідність як жінки і фахівця, ніколи не радився з нею у важливих сімейних рішеннях. В січні 2024 року чоловік, нічого не сказавши, пішов з дому. Через деякий час дізналася, що він у Польщі. Де зараз мешкає чоловік їй не відомо, оскільки з листопада 2024 року вони не спілкуються. Чоловік залишив її з двома синами під час воєнного стану в країні, без жодної матеріальної підтримки. Старший син якраз готувався до вступу у вищий навчальний заклад і вона змушена була самостійно цим займатися. В 2011 році вона вже подавала позов про розірвання шлюбу, однак залишила його без розгляду, так як мала надію на покращення стосунків. З дітьми відповідач спілкується по телефону і перешкод у цьому вона не чинить. Але в розмовах з меншим сином відповідач ображає її, що негавтивно впливає на дитину. З січня 2024 року чоловік коштів на утримання дітей, на сплату комунальних послуг, продуктів харчування, інших необхідних для проживання речей їй не надавав. Після її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу відповідач переказав старшому сину 1500 грн. За півтора року чоловік не намагвся примиритися з нею і не намагається цього зробити з моменту подання нею позову. Не бажає надалі проживати у шлюбі з відповідачем, категорично заперечує щодо примирення з ним і наміру відновлювати сімейні стосунки не має.

Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, оскільки з огляду на тривале перебування сторін у шлюбі та наявність двох синів, один з яких неповнолітній, шлюбні відносини можуть бути збережені, так як це відповідатиме інтересам дітей.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27 квітня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Сторони є батьками повнолітнього сина ОСОБА_7 та неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчать, відповідно, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 01 серпня 2007 року Відділом реєстрації актців цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, та свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 28 березня 2017 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Сторони з січня 2024 року спільно не проживають, шлюбних стосунків не підтримують, не пов`язані спільним побутом та не мають спільного бюджету. Доказів не спростування вказаних обставин відповідач суду не надав.

З пояснень позивача встановлено, що наміру поновлювати спільне сімейне життя з відповідачем вона не має та примиритися не бажає, збереження шлюбу суперечить її інтересам, оскільки вона втратила почуття любові та поваги до чоловіка і спілкування з ним негативно впливає на її психоемоційний стан.

Відповідно до ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частина третя статті 56 СК України встановлює право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.4 ст.56 СК України).

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, відповідно до якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю; вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання та статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, відповідно до якої кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбу та у випадку його розірвання.

За положеннями ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України).

Згідно зі статтею 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Представник відповідача в судовому засіданні клопотав про надання сторонам строку для примирення, оскільки відповідач наполягає на примиренні.

Однак, з огляду на позицію позивача, яка категорично заперечує щодо примирення з відповідачем, відсутність доказів реального наміру відповідача примиритися з дружиною, враховуючи, що з листопада 2024 року сторони не спілкуються і з моменту звернення позивача з позовом до суду, впродовж двох місяців, відповідач не вживав заходів для примирення, суд не вбачав підстав примушувати позивача примиритися з відповідачем проти її волі.

Окрім того, надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Суд встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, так як сторони спільно не проживають з січня 2024 року, не ведуть спільного господарства, не спілкуються з листопада 2024 року, не мають спільного бюджету, не піклуються одне про одного.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що збереження шлюбу та сім`ї відповідає як інтересам дітей, так і інтересам самого подружжя.

Доводи відповідача, що збереження шлюбу відповідає інтересам подружжя, в тому числі позивача, безпідставні. Позивач не має наміру продовжувати шлюбні стосунки з відповідачем та висловила свою чітку позицію про небажання надалі перебувати у шлюбі, а тому збереження шлюбу очевидно не відповідає її інтересам. Бажання лише одного з подружжя (відповідача) зберегти шлюб не є підставою для його збереження проти волі іншого з подружжя.

У клопотанні про вжиття заходів щодо примирення подружжя відповідач зазначив, що має можливість законно, вільно без обмежень перетинати кордон та повертатися назад до України. Разом з тим, за період з січня 2024 року донині відповідач не намагався відновити шлюбні стосунки з позивачем, не вчиняв заходів щодо збереження сім`ї, не відвідував дружину та синів.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки остання не бажає надалі перебувати у шлюбі з відповідачем. При цьому, її рішення про припинення шлюбу не можна вважати необдуманими та імпульсивними, так як проблеми в подружніх стосунках були і до виїзду відповідача за кордон, що представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, а отже, не є тимчасовими.

Добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відмова у розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Щодо доводів представника відповідача про необхідність збереження сім`ї в інтересах дітей, хоча один із синів сторін повнолітній, то таке збереження можливе за умови, що діти будуть зростати в атмосфері любові та поваги як до них самих, так і між батьками як подружжям. З огляду на небажання позивача надалі перебувати у шлюбі та відсутність у неї почуття любові та поваги до чоловіка створення таких умов за вказаних обставин не виявляється можливим.

Враховуючи, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтовані, бажання розірвати шлюб відповідає її дійсній волі, подальше спільне життя подружжя суперечить її інтересам, та беручи до уваги конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами, а тому позов належить задовольнити.

За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 1211,20 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 141, 258, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 27 квітня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 465.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп у відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя