Справа №569/4124/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач), яка діє у власних інтересах та як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , в якому просив усунути перешкоди в здійсненні ним свого права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та як законний представник в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без надання їм іншого житлового приміщення.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру було передане йому згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року по справі № 569/3939/18. 17 жовтня 2023 року він зареєстрував право власності на квартиру.

Однак, звернувшись до Центру надання адміністративних послуг у місті Рівному йому стало відомо про наявність зареєстрованих сторонніх осіб у його квартирі, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які не є і ніколи не були членами сім`ї позивача.

04 січня 2024 року на підставі поданої ним заяви до Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зняті із реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

05 січня 2024 року він засобами поштового зв`язку направив ОСОБА_5 за адресою квартири цінним листом повідомлення з вимогою погасити заборгованість по комунальним платежам та звільнити в строк до 01 лютого 2024 року житлове приміщення, передавши ключі його представнику. 07 лютого 2024 року цінний лист було повернуто на його адресу у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Крім того, його представники з метою досудового врегулювання неодноразово намагалися відвідати житлове приміщення, але доступ до квартири був відсутній, вимога про звільнення квартири в строк до 01 лютого 2024 року не виконана, ключі від квартири йому чи його представникам не передані, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продовжують самовільно займати житлове приміщення, яке їм не належить, та безоплатно користуватися всіма послугами, що надаються комунальними службами, тим самим збільшуючи для нього розмір заборгованості перед даним організаціями.

Також вказує, що згідно даних Довідки від 04 січня 2024 року про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , сторонні особи були зареєстровані у його квартирі в наступний період: ОСОБА_5 29 січня 2018 року, ОСОБА_6 16 червня 2020 року.

Враховуючи той факт, що дана квартира була передана в жовтні 2017 року йому в іпотеку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем ОСОБА_2 зобов`язання за договором та, враховуючи положення ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», реєстрація осіб в квартирі після жовтня 2017 року, не погоджена ним як іпотекодержателем, є недійсною.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані в квартирі без його згоди не лише в період дії договору іпотеки, а й під час судового процесу між ним та ОСОБА_2 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, результатами якого рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року по справі № 569/3939/18 звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі йому права власності на спірну квартиру.

В теперішній час ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продовжують без реєстрації проживати в спірній квартирі, добровільно виселятися з неї наміру не мають, що створює йому перешкоди в здійсненні свого права власності. І оскільки відповідачі не бажають виселитись зі самовільно зайнятої квартири, то він позбавлений можливості вселитися в дану квартиру для проживання в ній, оскільки буде вимушений проживати разом зі сторонніми особами, що будуть створювати для нього незручності та перешкоди. Окрім того, він буде вимушений оплачувати замість відповідача використані нею житлово-комунальні послуги, як власник квартири, тобто нести додаткові витрати.

Також, при намірі відчужувати дану квартиру шляхом її продажу, дарування, тощо, проживання у ній сторонніх осіб створить перешкоду для такого відчуження.

Обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 самовільно зайняли житлове приміщення, що належить йому на праві власності, та користуються ним до теперішнього часу незаконно, на що вказує, в тому числі, і відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав користування даним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Відтак він має право вимагати усунення йому перешкод у здійсненні свого права приватної власності шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

20 червня 2024 року представником відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_8 - ОСОБА_9 подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову.

У відзиві вказує, що виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення буде порушенням їх права на житло, оскільки у них відсутнє на праві власності чи праві користування будь-яке інше житлове приміщення, окрім квартири у АДРЕСА_1 . В той час, коли позивач з 1977 року є уродженцем та жителем м. Дніпра, а тому можна зробити висновки, що виселення відповідачів з квартири це є першим кроком у здійсненні його наміру здійснити її продаж та отримати дохід.

З отриманої Інформації з ДРРП щодо всіх знайдених об`єктів нерухомості за даними фізичної особи - ОСОБА_4 встановлюється, що він володіє багато численними об`єктами нерухомого майна, в тому числі і житловими приміщеннями по всій території України, які набуті у більшості випадків по аналогічній схемі - забезпечення виконання договору поставки іпотекою, за рахунок чого позивач збагачується та заробляє свої статки.

Квартира АДРЕСА_2 не була придбана за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, відтак виселення з неї не допускається без надання іншого жилого приміщення. І оскільки позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, то саме він повинен довести наявність передбачених частиною другою статті 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення.

10 вересня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 подано заяву про залучення в якості співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , оскільки сторона відповідача, долучивши до свого відзиву копію Акта № 5 від 29 квітня 2024 року «Обстеження житлових умов про фактичне проживання», підтвердила факт самовільного зайняття житлового приміщення, яке їм не належить, ще двох осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . За вказаних обставин просила залучити у якості співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та усунути перешкоди в здійсненні позивачем свого права приватної власності на квартиру шляхом виселення, окрім первісних відповідачів, також і ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2024 року залучено до участі в справі в якості співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , прийнято заяву представника ОСОБА_4 адвоката Коваленко О.В. про зміну предмета позову до розгляду.

29 жовтня 2024 року представником відповідача ОСОБА_2 . Кузьменюк- ОСОБА_9 подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову.

У відзиві вказує, що 01 жовтня 2015 року ОСОБА_2 (за батьківські кошти) придбала у ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Мечкало О. В., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 01 жовтня 2015 року за р. №1391.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 з своєю дочкою ОСОБА_5 та з своїм цивільним чоловіком ОСОБА_11 заселилися в дану квартиру.

11 листопада 2016 року ОСОБА_11 реєструє себе як ФОП, а вже 30 листопада 2016 року (як виявилося згодом) ОСОБА_11 нібито підписує Договір поставки №СТ-16618/11/16 з ФОП ОСОБА_4 .

Через рік, 17 жовтня 2017 року ОСОБА_11 під психологічним тиском заставив ОСОБА_2 стати його майновим поручителем та підписати іпотечний договір з ОСОБА_4 , відповідно до якого вона як іпотекодавець передала в іпотеку невідомому їй ОСОБА_4 спірну квартиру у якості забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавцем за Договором поставки №СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року.

Після підписання вказаного іпотечного договору ОСОБА_11 через кілька місяців - в січні 2018 року втік до Польщі, де наразі і перебуває у м. Слупськ та звідти ніколи після того не повернувся. 31 січня 2018 року ОСОБА_11 припинив свою діяльність ФОП, про що були внесені відомості до Єдиного державного реєстру та був знятий з обліку у Державній податковій інспекції у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Після чого 25 січня 2018 року до ОСОБА_2 почали з`являтися зі зброєю за місцем проживання нібито представники ОСОБА_4 , які вказали, щоб вона готувалася передати квартиру у власність ОСОБА_4 по доброму, а ні, то приїдуть зріжуть завіси і заселять других людей.

ОСОБА_2 впевнена, що Договір поставки №СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року є фіктивно укладеним задля заволодіння її квартирою.

Станом на сьогодні ОСОБА_4 звернув стягнення на предмет іпотеки, зареєстрував за собою право власності на вказану квартиру та пред`явив до суду вимогу про виселення з квартири малолітньої онуки ОСОБА_2 .

При цьому, ОСОБА_4 проживає та зареєстрований у м. Дніпро, і дана квартира ним розглядається лише як джерело збагачення та отримання прибутку, тобто він готує квартиру до продажу.

ОСОБА_2 не є особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення, вона придбала вказану квартиру на підставі укладеного у 2015 році Договору-купівлі продажу. Крім того, тривале її проживання, зокрема з 2015 року, у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним їй в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У неї відсутнє інше житло, яким би вона мала право безперешкодно користуватись, а квартира АДРЕСА_3 не є таким житлом, оскільки ОСОБА_2 позбавлена права безперешкодно користуватися вказаним об`єктом житлової нерухомості. Дана квартира знаходиться під забороною з 2007 року, оскільки перебуває в іпотеці іпотекодержателя ТОВ «ФК «Івент».

А тому виселення з спірної квартири можливе виключно з наданням іншого житлового приміщення, яким вона має право безперешкодно користуватись, а такого станом на сьогодні у ОСОБА_2 немає, що ставить під можливість набуття статусу безхатченка ОСОБА_2 . В той час, коли з отриманої Інформації з ДРРП щодо всіх знай дених об`єктів нерухомості за даними фізичної особи - ОСОБА_4 , встановлюється, що позивач володіє багаточисленними об`єктами нерухомого майна, в тому числі і житловими приміщеннями по всій території України.

25 листопада 2024 року представником позивача ОСОБА_1 подано заяву про заміну неналежного відповідача, оскільки з приєднаних до матеріалів справи доказів слідує, що в належній позивачу квартирі незаконно проживає ОСОБА_7 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_7 на належного відповідача ОСОБА_7

04 грудня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 подані додаткові пояснення, в яких вона просила позов задовольнити в повному обсязі. Вказала, що у зв`язку з війною рф проти України, м. Дніпро знаходиться набагато ближче, ніж м. Рівне, до територій, на яких ведуться бойові дії, а частина Дніпропетровської області внесена до списку територій, де тривають бойові дії. Тож, потенційна загроза для мешканців м. Дніпра набагато вища, ніж для мешканців м. Рівне. Тому, позивач, як власник квартири АДРЕСА_2 , має право заселитися та жити в даній квартирі задля власної безпеки та безпеки його сім`ї.

Крім того, всі наведені у відзиві обставини в частині укладення договору поставки та іпотечного договору під психологічним тиском не відносяться до предмету розгляду в даній справі та спростовуються висновками судових рішень, що набрали законної сили. В рішенні суду по справі №569/6743/19 встановлено, що позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що в момент вчинення правочину її було введено в оману, щодо обставин, які впливають на вчинення правочину для визнання його недійсним. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами договору іпотеки, договір нею підписаний, що свідчить про те, що умови договору були позивачу зрозумілі, а також те, що їй було відомо про існування заборгованості за договором поставки.

Також, спірна квартира була передана в жовтні 2017 року в іпотеку позивачу в якості забезпечення виконання іпотекодавцем ОСОБА_2 зобов`язань за договором поставки. Натомість, з метою створення штучних перешкод для позивача за згоди ОСОБА_2 , але без згоди позивача як іпотекодержателя, 29 січня 2018 року було зареєстроване місце проживання в даній квартирі ОСОБА_5 , а 16 червня 2020 року - місце проживання ОСОБА_6 . Такі дії ОСОБА_2 та ОСОБА_5 порушували положення чинного законодавства, адже користування майном, переданим в іпотеку без згоди іпотекодержателя, є недійсним.

Щодо іпотеки, в якій перебуває квартира АДРЕСА_3 , вказує, що вказана квартира досі перебуває у власності ОСОБА_2 , звернення стягнення на предмет іпотеки не було, а тому ОСОБА_2 має можливість нею користуватися.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала, просила його задовольнити з підстав у ньому наведених.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали з підстав наведених у відзивах на позовну заяву.

Крім того, представник відповідачів ОСОБА_3 вказала, що з Іпотечного договору від 17 жовтня 2017 року не вбачається обмежень прав членів сім`ї власника житла ОСОБА_2 на користування спірною квартирою. Таких обмежень не встановлено і чинним законодавством. Реєстрація у спірній квартирі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є правомірною, оскільки ОСОБА_2 як повноправний власник квартири законно зареєструвала у ній місце проживання своєї дочки, на момент реєстрації місця проживання у вказаній квартирі ОСОБА_5 вона була неповнолітньою, а в подальшому до неї також і зареєстрована її неповнолітня дитина ОСОБА_6 . А на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. При цьому, позивач не довів, що квартира АДРЕСА_3 , використовувалася відповідачем як місце постійного проживання, натомість вказана квартира перебуває в іпотеці, ОСОБА_2 позбавлена права безперешкодно нею користуватися і дана квартира є однокімнатною.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення, що підтверджується розпискою. 03 березня 2025 року представник третьої особи Самолюк І.Р. подала заяву, в якій просила судові засідання проводити без участі представника третьої особи.

Заслухавши представників сторін та відповідача, дослідивши матеріали справи і наявні у них докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2015 року між ОСОБА_10 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В. за реєстровим № 1391, відповідно до якого продавець передала у власність покупцю квартиру АДРЕСА_2 .

01 жовтня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №44897946 від 01 жовтня 2015 року.

30 листопада 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , як постачальником, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 , як покупцем, укладено Договір поставки №СТ-16618/11/16, відповідно до якого постачальник зобов`язується на умовах, визначених у цьому Договорі, передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити визначений товар в асортименті, кількості та номенклатурі у відповідності з накладними, які є невід`ємною частиною цього Договору.

17 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, яка є майновим поручителем ОСОБА_11 , укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. та зареєстрований у реєстрі за №801, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором поставки №СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року, з урахуванням усіх існуючих додатків, або додатків, які будуть укладені в майбутньому, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому Договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 2.1-2.2 Іпотечного договору іпотекодавець зберігає за собою право володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки з урахуванням обмежень, встановлених цим Договором.

Іпотекодавець не повинен без згоди іпотекодержателя розпоряджатись будь-яким чином предметом іпотеки або його частиною, а також укладати стосовно предмета іпотеки договори оренди (найма), лізингу, та будь-які інші договори, що встановлюють обтяження предмета іпотеки.

Відповідно до пункту 3.2 Іпотечного договору іпотекодавець зобов`язаний: без попередньої письмової згоди іпотекодержателя не відчужувати, не міняти, не передавати предмет іпотеки в найм (в оренду), не встановлювати інші обтяження щодо предмета іпотеки; повідомляти іпотекодержателя про будь-які зміни, які відбулися або можуть наступити у предметі іпотеки, у тому числі про будь-які дії третіх осіб стосовно предмету іпотеки не пізніше наступного дня з моменту, коли про вказані обставини стало відомо іпотекодавцю; у тридцятиденний строк повідомити іпотекодержателя про зміну реєстрації свого постійного місця проживання та фактичного місця проживання, та інші обставини, що можуть вплинути на виконання зобов`язань за цим Договором; після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити предмет іпотеки протягом 1 місяця з дати отримання такої вимоги, звільненню предмет іпотеки всіма третіми особами (орендаторами).

Відповідно до пункту 9.8 Іпотечного договору прав неповнолітніх та/чи малолітніх щодо предмету іпотеки не існує.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року в справі №569/3939/18, яке набрало законної сили 11 червня 2020 року, в позові ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Т.А., про визнання іпотечного договору недійсним відмовлено, позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Т.А., про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 17 жовтня 2017 року, укладеним між ОСОБА_12 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, яка є майновим поручителем ОСОБА_11 , посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Торкуновою Т.А., зареєстрованим в реєстрі за № 801, в рахунок погашення заборгованості за Договором поставки №СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року на загальну суму 4 396 957 грн 21 коп. шляхом передачі ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, загальною площею 50,5 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року в справі №569/6743/19, яке набрало законної сили 09 травня 2022 року, в позові ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Т.А., про визнання недійсним Іпотечного договору від 17 жовтня 2017 року серії НМТ №366755, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №891, вчиненого під впливом обману відмовлено.

В рішенні суду вказано, що позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що в момент вчинення правочину її було введено в оману, щодо обставин, які впливають на вчинення правочину для визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами договору іпотеки, договір нею підписаний, що свідчить про те, що умови договору були позивачу зрозумілі, а також те, що їй було відомо про існування заборгованості за договором поставки.

17 жовтня 2023 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року в справі №569/3939/18, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №350772696 від 17 жовтня 2023 року.

Як слідує з Довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 04 січня 2024 року №288, виданої Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_5 - 29 січня 2018 року, знята з реєстрації - 04 січня 2024 року; ОСОБА_6 - 07 червня 2020 року, знятий з реєстрації 04 січня 2024 року.

05 січня 2024 року позивач направив ОСОБА_5 повідомлення з вимогою погасити заборгованість по комунальним платежам та звільнити в строк до 01 лютого 2024 року житлове приміщення, передавши ключі його представнику ОСОБА_13 .

Згідно поданого стороною відповідача Акта №5 обстеження житлових умов про фактичне проживання від 29 квітня 2024 року, складеного ОСББ «Міцкевича 34», 29 квітня 2024 року було проведено обстеження квартири АДРЕСА_2 , в ході обстеження виявлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 проживають за вказаною адресою.

Згідно поданої до позовної заяви позивачем інформації станом на лютий 2024 року по квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується заборгованість по комунальним платежам в загальній сумі 68 238 грн 62 коп.

Згідно поданих стороною відповідача платіжних інструкції ОСОБА_5 оплачувала комунальні послуги, які надані по адресі: АДРЕСА_1 , за період з травня 2024 року по січень 2025 року.

Згідно поданої 26 березня 2025 року представником позивача ОСОБА_1 інформації станом на березень 2025 року по квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується заборгованість по комунальним платежам в загальній сумі 57 247 грн 67 коп.

Також, як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 395843361 від 20 вересня 2024 року ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 22 листопада 2001 року на праві приватної власності квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Щодо вказаної квартири також зареєстрована іпотека та заборона на нерухоме майно 05 листопада 2007 року.

Так, стороною відповідача приєднано до матеріалів справи Кредитний договір №325/ФКВ-07 від 05 листопада 2007 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк», та ОСОБА_2 , за яким їй надано кредит на споживчі потреби в сумі 20 000,00 дол. США, та Кредитний договір №326/ФК-07 від 05 листопада 2007 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк», та ОСОБА_2 , за яким їй надано кредит на оплату витрат на страхування предмета забезпечення за цим Договором в сумі 597,82 грн. 05 листопада 2007 року між тими самими особами укладено Іпотечний договір №325/Zфквіп-07, за яким ОСОБА_2 на забезпечення вимог іпотекодержателя по вказаним вище кредитним договорам передала в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . 06 квітня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк» зверталося до ОСОБА_2 з вимогою щодо виконання взятих на себе зобов`язань.

Як слідує з Висновку органу опіки та піклування від 28 лютого 2025 року №08-01-400/25 відповідно до акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради 20 січня 2025 року, в помешканні проживають ОСОБА_2 , її співмешканець ОСОБА_7 , малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , мати дитини. Зі слів ОСОБА_14 її дочка ОСОБА_5 тимчасово перебуває за межами України.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради рекомендує Рівненському міському суду розглядати цивільну справу та приймати рішення у ній в межах існуючих документів і доводів, які перебувають у матеріалах справи.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до частини 7 статті 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV) (тут

і далі у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону № 898-IV визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

У частині третій статті 33 Закону № 898-IV визначено, що існують такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки:

судовий (на підставі рішення суду);

позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону № 898-IV).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону № 898-IV договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону № 898-IV).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону № 898-IV).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону № 898-IV).

Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява

№ 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення

з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Водночас стаття 109 ЖК України не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення, призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України.

Дія статті 109 ЖК України спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14, у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 686/6902/16-ц, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 760/26371/19, у постанові Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 676/4563/22 щодо застосування частини другої статті 109 ЖК України.

Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц).

Крім того, згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Тобто вселення у житлове приміщення повинно відбуватися відповідно до вимог договору іпотеки та Закону № 898-IV. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки у житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Верховний Суд підкреслює, що гарантії, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення, поширюються на осіб, які правомірно вселились у спірне житло після укладення договору іпотеки, тобто зі згоди іпотекодержателя.

На осіб, які неправомірно вселились у житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, та неправомірно зареєстрували своє місце проживання у такому житлі без згоди іпотекодержателя, не поширюються гарантії передбачені частиною другою статті 109 ЖК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 754/5676/22.

Як встановлено судом 01 жовтня 2015 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Квартира придбана не за кредитні кошти. 17 жовтня 2017 року ОСОБА_2 передала вказану квартиру в іпотеку ОСОБА_4 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року в справі №569/3939/18 звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі ОСОБА_4 права власності на дану квартиру. 17 жовтня 2023 року ОСОБА_4 зареєстровано право власності. Однак, відповідачі продовжують проживати у квартирі, вимогу ОСОБА_4 про звільнення квартири та виселення з неї не виконують.

Щодо виселення ОСОБА_2 суд вказує, що їй на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , і в якій зареєстровано її місце проживання з 28 лютого 2014 року по час розгляду справи.

Як вказано вище, дія статті 109 ЖК України спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Натомість у відповідача ОСОБА_2 є інше місце проживання, в якому вона зареєстрована, що дає підстави для її виселення із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, оскільки частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

Щодо доводів представника відповідачів ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 тривалий час проживає у спірній квартирі, а саме з 2015 року, в неї відсутнє інше житло, яким би вона мала право безперешкодно користуватись, а квартира АДРЕСА_3 не є таким житлом, позивачем не доведено, що вказана квартира використовувалася відповідачем як місце постійного проживання, крім того вона перебуває в іпотеці, і виселення з спірної квартири можливе виключно з наданням іншого житлового приміщення, яким вона має право безперешкодно користуватись, а такого станом на сьогодні у ОСОБА_2 немає, що ставить під можливість набуття статусу безхатченка ОСОБА_2 , суд вказує, що доказів того, що ОСОБА_2 з 2015 року проживає у спірній квартирі нею не надано. В матеріалах справи наявний лише Акт №5 обстеження житлових умов про фактичне проживання від 29 квітня 2024 року та Висновок органу опіки та піклування від 28 лютого 2025 року №08-01-400/25, в яких вказано про проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі на час розгляду даної справи. Місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано з 28 лютого 2014 року у належній їй на праві власності квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Перебування вказаної квартири в іпотеці не вказує на неможливість її використання для особистого проживання чи наявності будь-яких перешкод у зв`язку з цим. Вказана квартира придатна для проживання, а протилежного під час розгляду справи не встановлено.

При цьому, щодо посилань представника відповідачів ОСОБА_3 на те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , придбана за кредитні кошти і якби не воєнний стан та наявність мораторію, вона була б вже продана, а ОСОБА_2 виселена, суд зауважує, що вказана квартира була придбана ОСОБА_2 ще до отримання кредиту і з наявних матеріалів справи, а саме з Кредитного договору №325/ФКВ-07 від 05 листопада 2007 року, Кредитного договору №326/ФК-07 від 05 листопада 2007 року, на забезпечення виконання яких укладено Іпотечний договір №325/Zфквіп-07 від 05 листопада 2007 року щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , слідує, що ОСОБА_2 кредитні кошти надавалися на споживчі потреби та на оплату витрат на страхування, а не на купівлю нерухомості.

За таких обставин, ОСОБА_2 підлягає виселенню з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку в установленому законом порядку набув позивач, з урахуванням того, що їй на праві власності належить інша житлова нерухомість, без надання їй іншого житлового приміщення.

Щодо виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд вказує, що вони вселилися до квартири, яка є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя, тобто вселення зазначених осіб у спірну квартиру відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі

№ 898-IV.

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Схожі вимоги встановлені і Іпотечним договором від 17 жовтня 2017 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Зокрема, іпотекодавець не повинен без згоди іпотекодержателя розпоряджатись будь-яким чином предметом іпотеки або його частиною, а також укладати стосовно предмета іпотеки договори оренди (найма), лізингу, та будь-які інші договори, що встановлюють обтяження предмета іпотеки. Іпотекодавець зобов`язаний: без попередньої письмової згоди іпотекодержателя не відчужувати, не міняти, не передавати предмет іпотеки в найм (в оренду), не встановлювати інші обтяження щодо предмета іпотеки; повідомляти іпотекодержателя про будь-які зміни, які відбулися або можуть наступити у предметі іпотеки, у тому числі про будь-які дії третіх осіб стосовно предмету іпотеки не пізніше наступного дня з моменту, коли про вказані обставини стало відомо іпотекодавцю; у тридцятиденний строк повідомити іпотекодержателя про зміну реєстрації свого постійного місця проживання та фактичного місця проживання, та інші обставини, що можуть вплинути на виконання зобов`язань за цим Договором.

Відтак, вселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у квартиру, яка є предметом іпотеки, відбулося з порушенням договору іпотеки та Закону № 898-IV, і не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають виселенню з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки на них гарантії, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України не поширюються.

І так як ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вселились у спірне житлове приміщення без згоди іпотекодавця, тому у суду відсутні підстави для оцінки на предмет співмірності втручання у їх права, які набуті внаслідок протиправних дій.

Доводи представника відповідачів ОСОБА_3 про те, що реєстрація у спірній квартирі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є правомірною, оскільки ОСОБА_2 як повноправний власник квартири законно зареєструвала у ній місце проживання своєї дочки, на момент реєстрації місця проживання у вказаній квартирі ОСОБА_5 вона була неповнолітньою, а в подальшому до неї також і зареєстрована її неповнолітня дитина ОСОБА_6 , а на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно, на увагу не заслуговують, оскільки доказів того, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_2 суду не надано. Однак, навіть якщо припустити, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_2 , то її вселення 29 січня 2018 року у спірну квартиру відбулося не до ОСОБА_2 , як ймовірної матері, оскільки ОСОБА_2 , як на той час, так і на час розгляду справи, мала зареєстроване місце проживання за іншою адресою. Доказів проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі станом на момент вселення ОСОБА_5 суду не надано. Відтак стверджувати, що неповнолітня ОСОБА_5 була зареєстрована за місцем проживання своїх батьків підстав немає. Відповідно і похідна реєстрація ОСОБА_6 до ОСОБА_5 була незаконною.

Також, відповідно до пункту 9.8 Іпотечного договору ОСОБА_2 гарантувала, що прав неповнолітніх та/чи малолітніх щодо предмету іпотеки не існує.

При цьому суд звертає увагу, що у відзиві на позовну заяву, поданому від імені ОСОБА_2 , представник відповідачів ОСОБА_3 вказує, що 25 січня 2018 року до ОСОБА_2 почали з`являтися нібито представники ОСОБА_4 , які вказали, щоб вона готувалася передати квартиру у власність ОСОБА_4 , в той час як місце проживання неповнолітньої на той час ОСОБА_5 була зареєстровано у спірній квартирі 29 січня 2018 року, після вказаних подій, що вказує на послідовні дії ОСОБА_2 вчинені з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд відхиляє і посилання представника відповідачів ОСОБА_3 на судову практику в справах №183/6274/21, №205/1964/21, №175/17/23, №205/5887/22. Так Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 визначила правила, елементи та критерії, за якими має встановлюватись подібність правовідносин.

Суд звертає увагу на те, що судами в справах №183/6274/21, №205/1964/21, №175/17/23, №205/5887/22 констатовано відсутність посилання на порушення відповідачем договору, наявності невиконаних зобов`язань чи звернення стягнення на предмет іпотеки, і що проживання відповідачів створювало для банку перешкоди щодо реалізації його прав як іпотекодержателя. Підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки, чого у вказаних справах судами не встановлено. Вказані позови не були позовами про виселення з іпотечного майна, на яке було звернено стягнення, а даний позов таким є.

З огляду на те, що встановлені фактичні обставини у даній справі відрізняються від обставин у справах, на які посилається представник відповідачів ОСОБА_3 , суд вважає безпідставними вищенаведені доводи.

Так як позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору в розмірі по 968 грн 96 коп. з кожного, відповідно з ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , 1 937 грн 92 коп. (968 грн 96 коп.*2).

Окрім того, суд роз`яснює позивачу, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відтак, він має право звернутися до суду з клопотанням про повернення надміру сплаченого судового збору в сумі 484 грн 28 коп., оскільки ним внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , без надання їм іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) грн 92 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, місцезнаходження: вул. Шевченка, буд. 45, м. Рівне.

Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Суддя О.О. Першко