Номер провадження: 22-ц/813/2713/25
Справа № 947/8095/23
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Латій Олени Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року, ухвалену у складі судді Петренка В.С., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

10.03.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій просить суд:

-визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 21.03.2003 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., удаваним та визнати його договором купівлі-продажу;

-в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з трьох кімнат загальною площею 59,1 кв.м, у тому числі житловою - 38,3 кв.м.;

-витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її ОСОБА_1 користь частку квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох кімнат загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою 38,3 кв.м.;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53336616 від 28.07.2020 року 14:50:57, прийняте приватним нотаріусом Писаренко Євгеном Сергійовичем, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область, дата, час державної реєстрації 28.07.2020 року 14:42:07, номер об`єкта в РПВН: 8062772, відносно об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона з 28.04.1985 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб було зареєстровано у Палаці одруження м. Одеси, актовий запис №679. Від вказаного шлюбу народилися діти - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу, 21.03.2003 вона з чоловіком за спільні кошти придбали спільну квартиру АДРЕСА_1 .

Як з`ясувалося пізніше, рішення про продаж вказаної квартири шляхом укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу було прийнято за наполегливості продавця ОСОБА_3 , тому що процедура оформлення такого договору відповідно до чинного законодавства була простіше і вимагала менше грошових витрат.

При цьому, продавець ОСОБА_3 не був родичем подружжя, вони раніше з ним не спілкувалися, він був для них абсолютно сторонньою людиною, а тому ніяких підстав дарувати квартиру у нього не було.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 , була відчужена на підставі договору дарування як за відплатним договором, а саме договором купівлі-продажу, та вони - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були фактичними покупцями.

Незважаючи на той факт, що був оформлений договір дарування та те, що реєстрація права власності на вказану квартиру була лише на ім`я ОСОБА_2 , вона є їх спільною сумісною власністю, як майно набуте подружжям за час шлюбу.

У 2004 році шлюб між нею та ОСОБА_2 був розірваний.

ОСОБА_2 залишив родину і у спірній квартирі залишилась жити вона ОСОБА_1 , разом з дітьми, де і проживає до цього часу.

01.11.2013 ОСОБА_2 за власною ініціативою був знятий з реєстраційного обліку та зареєстрований за іншим місцем проживання.

Таким чином, протягом майже двадцяти років, вона зареєстрована та постійно проживає разом із дітьми у спірній квартирі, сплачує усі комунальні платежі та інші платежі за користування теплом, газом, водою, електропостачанням, підтримує квартиру у належному технічному та санітарному стані.

Позивачка зазначає, що про те, що квартира АДРЕСА_1 була набута за договором дарування, а не за договором купівлі-продажу, а також, що їх спільна з ОСОБА_2 квартира вибула із спільної сумісної власності подружжя їй стало відомо тільки у лютому 2022 року, після отримання з Київського районного суду м. Одеси копії ухвали від 22.12.2022 року про відкриття провадження у цивільній справі №947/38459/21 за позовом ОСОБА_4 до неї та її сина про виселення та стягнення коштів.

На теперішній час спірна квартира є власністю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.07.2020 року та вказане нерухоме майно вона набула від своєї бабусі ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка у свою чергу придбала право власності на спірну квартиру на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2011 року у цивільній справі №2-1522/11982/11.

Наведені обставини стали підставою для її звернення до суду з вимогами про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири та витребування частки квартири з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію - задоволено частково.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 21.03.2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., удаваним та визнати його договором купівлі-продажу.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою площею 38,3 кв.м.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , частку квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою площею 38,3 кв.м.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір купівлі-продажу квартири, суду надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

За такого, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним.

За таких обставин, судовим розглядом встановлено, що спірне майно трикімнатна квартира, загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка була придбана ними у шлюбі, за спільні грошові кошти.

При таких обставинах та враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку спірної квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння є доведеними та такими, що підлягають задоволенню з визнанням за позивачем права спільної часткової власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53336616 від 28.07.2020 року 14:50:57, прийнятого приватним нотаріусом Писаренко Євгеном Сергійовичем, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область, дата, час державної реєстрації 28.07.2020 року 14:42:07, номер об`єкта в РПВН: 8062772, відносно об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01 підлягає залишенню без задоволення.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 - адвокат Латій О.В. подала апеляційну скаргу та доповнення до неї, в якій просить суд рішення Київського районного суду м.Одеси від 24 вересня 2024 року - скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Суд визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не доведені стороною позивача, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, допустив неправильне тлумачення закону, що згідно п.п.2-4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Вказує, що матеріали справи не містять жодного належного підтвердження того, що покупцем (обдарованим) фактично було сплачено грошові кошти у певній сумі.

Також, відсутні будь-які докази того, що придбання вказаної квартири відбулось за кошти позивачки або її чоловіка.

За матеріалами даної справи наявним договором дарування підтверджується, що сторони передбачали саме ті умови та наслідки, які зазначені у договорі дарування, та бажали їх настання.

Суд, в судовому рішенні лише констатував, що матеріали справи містять належні докази про намір сторін договору дарування укласти інший договір, а саме договір купівлі-продажу, що надано докази на підтвердження оплатності договору дарування від 21.03.2003, між тим, такі докази в рішенні не навів, належної оцінки матеріалам справи не надав.

Посилання суду першої інстанції на матеріали цивільної справі №2-2103/03, яка перебувала в провадженні судді Київського районного суду м. Одеси Сватаненко В.І., зокрема, розписку продавця від 07.03.2003 про те, що він прийняв завдаток в розмірі 200 доларів США за квартиру від покупця, а також, що розрахунок між сторонами буде здійснений до 21.03.2003, не свідчить про сплату грошових коштів у певній сумі покупцем (обдарованим) саме за придбану спірну квартиру.

Матеріалами справи не доводиться допустимими доказами факт сплати грошових коштів за квартиру, а тому судове рішення винесено на припущеннях, на яких не може ґрунтуватися доказування відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України

Також, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 є саме незаконним володільцем спірної квартири, у якої слід витребувати зазначене майно. З цього приводу, суд взагалі не навів мотивів, за яких суд встановив, що ОСОБА_4 є незаконним володільцем квартири.

Також, як вбачається із матеріалів справи, позивачка не була стороною у спірному договорі, тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 58 ЦК УРСР, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховання іншого правочину, і стосуються тільки сторін договору.

Крім того, суду першої інстанції заявлялись клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача, між тим суд взагалі не навів оцінки вказаним заявам.

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом лише у 2023 році, тобто з пропуском позовної давності, хоча останній було достовірно відомо про укладення договору дарування, тобто з 21 березня 2003 року, на що вона сама посилається у позові.

Таким чином, строк позовної давності сплинув 21 березня 2006 року.

Той факт, що квартира вибула з власності колишнього чоловіка ОСОБА_2 та станом на теперішній час належить ОСОБА_4 , яка отримала її в порядку спадкування після смерті бабусі ОСОБА_10 , не має значення, оскільки позивачкою оспорюється саме договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , укладений між ними 21.03.2003, а тому строк позовної давності слід обчислювати саме з цієї дати.

Суд не відклав розгляд справи та вирішив її у відсутність сторони відповідача, між тим, в такому випадку суд позбавив права сторони відповідача надавати пояснення та брати участь у дослідженні доказів, доведення їх переконливості перед судом, що, в свою чергу, і призвело ухваленню судом першої інстанції незаконного і необґрунтованого рішення у даній справі.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року - відмовити у повному обсязі та рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року - залишити без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення є законним та належним чином обґрунтоване, доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не можуть бути підставою для скасування вірно по суті справи рішення.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. В судове засідання зявилась представник позивача, судова колегія врахувала, що це не перший призначений судовий розгляд та категорію справи, а тому на підставі ст.372 ЦПК України судова колегія ухвалила справу слухати на підставі наявних достатніх матеріалів справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Однак вказаним нормам законодавства оскаржуване рішення не відповідає з огляду на наступне.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору дарування від 21.03.2003, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі №5-305, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою - 38,3 кв.м.

Зазначена квартира належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Регіональною універсальною біржею «Олександр-Н» 20.04.1999 за №Н/99-01496, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі №318пр. на сторінці №154 за №333.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30.03.2004 відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі розірвано шлюб, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №232, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3 , Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 07.09.2019 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №2827, ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Згідно копії ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Бескровного Я.В. прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про виселення та стягнення коштів та відкрито провадження у цивільній справі.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.07.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу Крицьким О.В. 17.03.2016, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_10 , 1937 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина на яку видано це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_10 на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 року у справі №2-1522/11982/11, зареєстрованої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.12.2016, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 101, номер запису про право власності - 18169460, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради Одеської області 21.12.2016 року за індексним номером 76437771.

Зазначена квартира в цілому складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою площею 38,3 кв.м.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 28.07.2020 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Із наданої Приморським районним судом м. Одеси копії матеріалів справи №2/1522/11982/11 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_14 про стягнення боргу за договором позики, вбачається, що ОСОБА_15 31.10.2011 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_14 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ухвали судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченої Ю.Б. від 21.12.2011 року затверджено мирову угоду, укладену між сторонами та учасниками справи за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_14 про стягнення боргу за договором позики, за умовами якої відповідач ОСОБА_14 передає позивачці ОСОБА_10 у власність серед іншого квартиру, яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею - 38,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Також за ОСОБА_10 серед іншого нерухомого майна, визнано право власності на вказану вище квартиру. Провадження по справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_14 про стягнення боргу за договором позики було закрито.

Також на виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2023, Одеський обласний нотаріальний архів надіслав належним чином засвідчену копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 26.10.2004, з якого вбачається, що він був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л. за реєстровим №8-5104, відповідно до якого ОСОБА_14 прийняв в дар від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою 38,3 кв.м., та яка належала останньому на підставі договору дарування, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 21.03.2003 року за реєстром №5-305, дублікат якого видано 25.10.2004 за реєстром №7-3357, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, реєстраційний номер №8062772.

Також із наданих Одеським обласним нотаріальним архівом документів, що стали підставою для посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 21.03.2003, вбачається, що для посвідчення спірного договору ОСОБА_3 було надано заяву, відповідно якої він повідомив, що квартира зазначена в договорі, набута ним поза шлюбом, на власні кошти;

відповідно довідки від 21.03.2003 №763293-129 Першою Одеською державною нотаріальною конторою повідомлено, що згідно Єдиного реєстру заборон квартира АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 станом на 21.03.2003 року під забороною не перебуває;

договір купівлі-продажу від 20.04.1999 року, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 квартиру АДРЕСА_1 ;

рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.03.2003 року, відповідно до якого визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20.04.1999 року, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 квартиру АДРЕСА_1 . Допущено по справі негайне виконання рішення суду.

Крім того, з вказаного вище рішення суду вбачається, що позивач ОСОБА_3 просив визнати договір купівлі-продажу від 20.04.1999 року, відповідно до якого він придбав у ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 квартиру АДРЕСА_1 , дійсним, мотивуючи тим, що в дійсний час він має намір (йому необхідно) продати вказану квартиру. Крім того, він просив суд допустити негайне виконання рішення суду, оскільки він же отримав завдаток, а строк укладення нового договору повинен бути здійснений до 01.04.2003 року.

Також, у оглянутій цивільній справі №2-2103/03 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про визнання договору дійсним, яка перебувала в провадженні судді Київського районного суду м. Одеси Сватаненко В.І., міститься розписка ОСОБА_3 від 07.03.2003 року про те, що він прийняв завдаток в розмірі 200 доларів США за квартиру АДРЕСА_1 від покупця ОСОБА_2 , крім того зазначено, що розрахунок між сторонами буде здійснений до 21.03.2003 року.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин, був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст.235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Верховний Суд у постанові від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки оспорюваний договір було укладено у 2003 році, через що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Кодекс про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 р. №2006-VII, Цивільний Кодекс від 18.07.1963 року №1540-VI та Закон України «Про власність».

Частиною другою статті 58 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно із статтями 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 41, 42 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони оспорюваного договору фактично мали волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та вчиняли дії, які спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором купівлі-продажу, який є оплатним, як в дійсних правовідносинах сторін.

Матеріали справи містять належні докази про намір сторін договору дарування укласти інший договір, а саме договір купівлі-продажу, надано докази на підтвердження оплатності договору дарування від 21.03.2003 року.

Наведені обставини та аналіз норм матеріального права надають підстави для висновку, що позивач довів 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Отже, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір купівлі-продажу квартири, суду надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

За такого, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним.

Власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 922/2182/21, від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20.

Отже відносини сторін договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили, а саме правилами щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, умови якого сторонами дотримані щодо визначення предмету договору, його нотаріального посвідчення, здійснення розрахунку за придбане майно, передачі ОСОБА_3 , як продавцем, у власність ОСОБА_2 , як покупця нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Таким чином, суд першої інстанції вірно визнав удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 21.03.2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі №5-305, та визнав його договором купівлі-продажу.

Проте судом першої інстанції належним чином не враховано позицію відповідача, який просив застосувати строк позовної давності до вказаних правовідносин.

Апеляційний суд погоджується з доводами скаржника в цій частині з огляду на таке.

Згідно пунктів 1 та 2 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 01 січня 2004 року, та з цієї дати визнано таким, що втратив чинність Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Враховуючи, що договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено 21 березня 2003 року, до правовідносин щодо його дії, виконання та оскарження - підлягають застосуванню положення ЦК УРСР.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно до статті 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З тексту позову вбачається, що позивач та ОСОБА_2 спільно прийняли рішення про укладання договору дарування від 21 березня 2003 року з метою зменшення витрат, пов`язаних з придбанням квартири та спрощення цієї процедури.

Більш того, окрім прямого визнання цього факту позивачем, проти даного факту не заперечував й жоден з відповідачів, а колишній чоловік позивача - відповідач - ОСОБА_2 - у заяві від 25 червня 2024 року - прямо вказав про визнання позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права. З огляду на викладене, відповідач ОСОБА_2 також визнав зазначений його колишньою дружиною факт прийняття ними спільного рішення про укладення договору дарування від 21 березня 2023 року.

Таким чином, строк позовної давності щодо оскарження позивачем договору дарування від 21 березня 2023 року розпочався з 21 березня 2003 року (дата укладання цього договору, оскільки рішення подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про укладання договору дарування в будь-якому випадку не могло бути пізніше, ніж цей договір було укладено та нотаріально посвідчено) та закінчився через три роки, а саме - 21 березня 2006 року.

Водночас, із позовом про оскарження договору дарування від 21 березня 20003 року позивач звернувся до суду лише 10 березня 2023 року, тобто із пропуском строку позовної давності який дорівнює майже 17 років. Із заявою про поновлення строків позовної давності позивач до суду не звертався.

Натомість, позивачем була подана до суду «Відповідь на заяви про застосування наслідків пропуску загального строку позовної давності».

У вказаній заяві позивач вказала, що вимога про визнання недійсним договору дарування від 21 березня 2003 року заявлена до інших відповідачів, а саме до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому у відповідачки ОСОБА_4 відсутні правові підстави для звернення до суду з заявою про застосування наслідків пропуску загального строку позовної давності до вимог про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири.

Вказане твердження є помилковим, оскільки спір у справі стосується саме квартири, яка є об`єктом спору, а всі учасники справи є сторонами у спорі щодо квартири, зокрема ОСОБА_4 є стороною спору щодо квартири, оскільки наслідком розгляду спору у справі може бути витребування квартири саме у неї.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З огляду на викладене, заяви ОСОБА_4 , як сторони у спорі щодо квартири (предмету спору), про застосування позовної давності підлягали врахуванню судом.

Натомість, суд першої інстанції відхилив заяви про застосування позовної давності із посиланням на те, що позивач «дізналася про порушення свого права лише коли отримала копію ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Бескровного Я.В. з додатками, серед яких був Витяг з державного реєстру речових прав…».

Водночас, судом залишено без уваги той факт, що у позовній заяві позивач сама визнала факт прийняття нею разом з ОСОБА_2 спільного рішення про укладання договору дарування від 21 березня 2003 року, а отже, як вказувалось вище, строк позовної давності до вимоги про визнання недійсним вказаного договору підлягає обчисленню саме з дати укладання цього договору.

При цьому, із вказаного вище «Витягу з державного реєстру речових прав» позивач могла дізнатися лише про наступні правочини щодо квартири.

Крім того, апеляційний суд враховує що між позивачем та ОСОБА_2 був розірваний шлюб у 2004 році, проте з позовом звернулась лише у 2023 році.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 21 березня 2003 року - підлягає скасуванню, а у задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв`язку із пропуском строків позовної давності.

Таким чином, наслідком відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 21 березня 2003 року, є дійсність цього договору.

Таким чином, оскільки квартира була набута у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 21 березня 2003 року, який є чинним та не визнаний судом недійсним - вказана Квартира була особистою власністю ОСОБА_2 .

З огляду на це, правові підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю колишнього подружжя позивача та ОСОБА_2 - відсутні, а позовна вимога позивача про визнання за нею права власності на частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя - не підлягає задоволенню.

Враховуючи це, не підлягає задоволенню й вимога про витребування 1/2 частини квартири, яка є похідною від вимоги про визнання за позивачем права власності на вказану частини Квартири

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16,у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 87 постанов Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі N 466/8649/16-ц (провадження N 14-93цс20).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53336616 від 28.07.2020 року 14:50:57, прийнятого приватним нотаріусом Писаренко Євгеном Сергійовичем, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область, дата, час державної реєстрації 28.07.2020 року 14:42:07, номер об`єкта в РПВН: 8062772, відносно об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01 підлягає залишенню без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року - скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 8052 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко