Провадження № 6/756/239/25
УХВАЛА

24 липня 2025 року м.Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І. С.,

секретаря - Лисенко Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стужука Павла Петровича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стужук П.П. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Подання обґрунтовано тим, що в Оболонському відділі ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ на виконанні перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №756/13997/23, виданого 08 травня 2024 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гефест» заборгованості в розмірі 166 485,25 грн - три відсотки річних; 324246,90 грн - інфляційні втрати; 7360,00 грн - судового збору. Боржник ухиляється від добровільної сплати боргу, майно, кошти чи інші цінності, на які можливо звернути стягнення не виявлені.

З цих підстав заявник просив суд тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до повного виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Сторони виконавчого провадження до суду не викликались.

Державний виконавець Оболонського відділу ДВС ЦМУМЮ Стужук П.П. належним чином сповіщався про час та місце розгляду подання, правом участі не сскористався.

Суд, дослідивши матеріали подання та долучені в його обгрунтування матеріали, прийшов до наступного висновку.

З матеріалів подання вбачається, що на примусовому виконанні в Оболонському відділі ДВС перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 756/13997/23 виданого Оболонським районним судом м.Києва 08 травня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гефест» заборгованість за невиконання грошового зобовязання за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2009 року у справі № 2-3363/09 за період з 23 лютого 2020 року по 23 липня 2021 року: 166485, 25 грн- три відсотки річних; 324246,94 грн - інфляційні втрати; 7 360,00 грн - судового збору.

Постановою головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стужука П.П. від 30 травня 2024 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 та накладено арешт на грошові кошти, які місяться на рахунках в межах суми звернення стягнення з урахуванням винагороди виконавця, витрат виконавчого провадження 548097,40 грн.

Постановою головного державного виконавця Стужука П.П. від 30 липня 2024 року оголошено розшук майна боржника.

Окрім того, 12 листопада 2024 року, 27 березня 2025 року прийнято державним виконавцем постанови про арешт коштів боржника.

Постановою від 27 березня 2025 року про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провдження виконавчий лист №756/13997/23 від 08 травня 2024 року приєднано до зведеного виконавчого провадження НОМЕР_2.

Боржнику ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1 направлявся виклик державного виконавця, проте клнверт повернувся без вручення з позначкою пошти "за закінченням терміну зберігання".

В обгрунтування поданого клопотання державний виконавець вказує, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».

У пункті 5 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно із пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Слід також врахувати, що статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути і перебувати за межами України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського суду з прав людини від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського суду з прав людини за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення за справою «Фельдеш и Фельдешне Хайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. рішення Європейського суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

Разом з тим, чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Перевіривши надані до подання державним виконавцем докази, не свідчать про обізнаність ОСОБА_1 про відкрите щодо нього виконаче провадження.

На час звернення виконавця з даним поданням, відсутні докази про сповіщення боржника та його обізнаність про відкрите виконавче провадження, як факт доведеності ухилення боржника від виконання фінансових зобов`язань, покладених на нього заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року у справі № 756/13997/23.

З досліджених матеріалів цивільної справи №756/13997/23 судом встановлено, що судове рішення від 28 лютого 2024 року ухвалено в заочному порядку, тобто без участі відповідча. Раніше, 07 квітня 2025 року державний виконавець звертався до суду з аналогічним поданням, яке ухвалою суду від 14 квітня 2025 року залишено без задоволення через не надання виконавцем доказів про обізнаність боржника про відкриття виконавчого провадження.

Проте, до подання від 21 липня 2025 року головним державним виконавцем Стажуком П.П. так і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним вживались всі можливі заходи для встановлення місцязнаходження боржника, місця його проживання, перебування, роботи, з метою сповіщення про відкриття виконавчого провадження. Виконавцем не надано доказів, що боржник отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, чи обізнаний про примусове виконаня судового рішення, що доводило б факт ухилиння від виконання рішення суду. Виконавець не надав суду інформацію про наявність у боржника паспорту для виїзду за кордон, який надає право для перетину.

Через відсутність доказів обізнаності боржника ОСОБА_1 про відкрите щодо нього виконаче провадження, не доводить факт свідомого ухилення від виконання судового рішення, а отже не надає суду права на втручання в особисті немайнові права, зокрема обмеження у праві виїзду за межі України.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Таким чином, відповідно до ст. 441 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні подання головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стужука Павла Петровича про тимчасове обмеження фізичної особи ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. С. Шролик