ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року

м. Київ

справа № 521/24137/23

провадження № 61-4796св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року в складі судді Тополевої Ю. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року в складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування позову вказав, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року його баба ОСОБА_3 купила у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира).

25 вересня 2004 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила заповіт на його ім'я, яким у випадку своєї смерті заповіла йому спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після її смерті заведено спадкову справу.

У квітні 2023 року він отримав від приватного нотаріуса інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно із якою ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 1997 року на спірну квартиру накладено арешт.

Згодом він також дізнався, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за № 2-429/2002 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків та моральної шкоди, спричиненої власником джерела підвищеної небезпеки, в межах якої постановлена ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 1997 року про накладення арешту на спірну квартиру. Водночас він вияснив, що Першою одеською державною нотаріальною конторою у 2008 році помилково накладено арешт саме на майно ОСОБА_2 , який не був стороною у справі № 2-429/2002, а є сином ОСОБА_5 .

Оскільки він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , накладений на спірну квартиру арешт заважає реалізувати йому свої спадкові права.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року (повний текст складено 17 березня 2025 року), позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 1997 року на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 8169909, зареєстрований 10 листопада 2008 року Першою одеською державною нотаріальною конторою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

При вирішенні спору в цій справі, місцевий суд, з висновком якого погодився і апеляційний суд, керувався принципом ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, а тому вважав, що ОСОБА_1 обрав правильний спосіб захисту своїх прав шляхом звернення до суду із позовом про звільнення майна з під арешту.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо неналежного суб'єктного складу учасників справи, суди керувалися тим, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна до ОСОБА_2 як до відповідача, оскільки саме на майно ОСОБА_2 помилково було накладено арешт, а тому заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Водночас апеляційний суд констатував відсутність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , звернувши увагу, що останньому не належить право вимоги чи захисту інтересів інших осіб, зокрема ОСОБА_4 як особи, в інтересах якої на майно ОСОБА_2 було накладено арешт.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

14 квітня 2025 року ОСОБА_2 подав на офіційну електронну адресу Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 520/12684/15-ц (провадження № 61-3136св18), від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21, від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21 (провадження № 61-2303св23) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судами норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

В обґрунтування доводів касаційної скарги заявник вказав, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, оскільки на залучили до участі в розгляді справи як відповідача стягувача ОСОБА_4 , в інтересах якого судом було накладено арешт на майно боржника.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_3 .

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року ОСОБА_3 купила у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

25 вересня 2004 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яким у випадку своєї смерті заповіла йому квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк прийняв спадщину шляхом звернення до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С .Б. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 .

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 13 квітня 2023 року, на спірну квартиру ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 28 травня 1997 року накладено арешт, зареєстрований 10 листопада 2008 року за № 8169909 Першою одеською державною нотаріальною конторою. Власник об'єкту - ОСОБА_5 (а. с. 19).

Відповідно до відповіді Малиновського районного суду міста Одеси від 10 травня 2023 року цивільна справ № 2-429/2002 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за актом прийому-передачі цивільних справ за 2002 рік не передавалась до архіву суду, обліково-статистична картка на відповідну справу відсутня. У провадженні суду перебували матеріали заяви ОСОБА_5 про відновлення втраченого провадження по вказаній справі, за результатами розгляду якої 13 червня 2019 року судом постановлено ухвалу про часткове відновлення втраченого провадження (а. с. 20).

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій просив скасувати арешт, накладений ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 28 травня 1997 року на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 8169909, зареєстрований о 14:45:51 10 листопада 2008 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 28 вересня 2023 заяву ОСОБА_1 повернуто з тих підстав, що він не є стороною у справі та роз'яснено, що з метою зняття арешту з майна він має право звернутись до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеса від 19 березня 2024 року було витребувано із архіву цього суду цивільну справу № 2-429/2002 для огляду у судовому засіданні (а. с. 56).

Судом було досліджено матеріали за заявою ОСОБА_5 про відновлення втраченого провадження по справі № 2-429/2002 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки в частині накладення арешту.

У заяві про відновлення втраченого судового провадження ОСОБА_5 , який є батьком відповідача ОСОБА_2 , просив суд скасувати арешти з майна, яке перебувало у його власності. При цьому зазначив, що квартира АДРЕСА_1 йому не належала, тому зареєстрована або за особою, прізвище якої збігається з його прізвищем, або помилково.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_1 не є стороною у справі, в межах якої був накладений арешт на майно відповідача ОСОБА_2 , натомість вважає, що його права як спадкоємця спірного нерухомого майна після смерті його баби ОСОБА_3 мають бути захищені в порядку позовного провадження шляхом подання цього позову про зняття арешту з вказаного майна, відповідачем у якому він визначив особу, на майно якої накладено арешт, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 337/2402/22 (провадження № 61-7442св23) за позовом спадкоємця про зняття арешту з майна підкреслено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, Верховний Суд, переглядаючи законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, врахував, що справа правильно розглядалася судами у порядку загального позовного провадження; метою, яку переслідував позивач, звернувшись до суду з позовом, є виключно вирішення єдиного правового питання - звільнення з-під арешту майна, на яке претендує останній, тож поза розумним сумнівом, що позивач вимагає звільнити майно, на яке він має певне право, від обтяження у вигляді арешту, накладеного в межах цивільної справи, стороною якої він не є.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо неналежного суб`єктного складу учасників справи, суди підставно керувалися тим, що ОСОБА_1 , який позбавлений можливості оформити право власності на спірне нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна до ОСОБА_2 як до відповідача, оскільки саме на майно ОСОБА_2 було накладено арешт в межах справи № 2-429/2002, а тому заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із аргументами касаційної скарги про те, що співвідповідачем у цій справі має бути ОСОБА_4 як особа, в інтересах якої на майно ОСОБА_2 було накладено арешт, натомість враховує, що ОСОБА_4 не заявляв про порушення своїх прав, а суди з огляду на положення статей 13, 17 ЦПК України не мали правових підстав вирішувати питання щодо порушення прав цієї особи.

Водночас апеляційний суд вірно констатував відсутність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , звернувши увагу, що останньому не належить право вимоги чи захисту інтересів інших осіб, зокрема ОСОБА_4 як особи, в інтересах якої на майно ОСОБА_2 було накладено арешт.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними

Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 520/12684/15-ц (провадження № 61-3136св18), від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21, від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21 (провадження № 61-2303св23), оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара