Номер провадження: 22-ц/813/395/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання договору недійсним та звільнення земельної ділянки, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Петренко В.С. 06 квітня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2022 року Київська окружна прокуратура м. Одеси звернулась до суду першої інстанції в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просила суд: скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта № ОД 70 від 14.09.2020 року, зареєстрованої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. за індексним номером 54196859 від 22.09.2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу 101) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 34/100 частки у праві власності на квартиру, загальною площею 125 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. та зареєстрований за № 2603 від 28.10.2020 року; зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок окремо розташованих об`єктів самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , які відповідно до технічного паспорту від 15.09.2020 року, виконаного ПП «Проект», складаються з: 1-й об`єкт нерухомості, загальною площею 42,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 18,2 кв.м (1 - передпокій (5,2 кв.м), 2 - санвузол (3,1 кв.м), 3 - кухня (9,9 кв.м), другий поверх - 24,4 кв.м (4 - коридор (2,2 кв.м), 5 - житлова (19,3 кв.м), 6 - санвузол (2,1) та балкон (0,8); 2-й об`єкт нерухомості, загальною площею 28,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 13,6 кв.м (12 - підсобне приміщення (1,4 кв.м), 13 - підсобне приміщення (1,7 кв.м), 14 - підсобне приміщення (10,5 кв.м), другий поверх (15 - підсобне приміщення (15 кв.м), 3-й об`єкт нерухомості, загальною площею 8,4 кв.м (16 - санвузол (1,1 кв.м), 17 - підсобне приміщення (5,6 кв.м), 18 - коридор (1,7 кв.м), та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Київською окружною прокуратурою міста Одеси в ході здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000102 від 09.10.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, та за результатами розгляду звернення ОСОБА_3 , зареєстрованого за № 4576- 21 вих від 19.07.2021 року, було виявлено факт самовільного будівництва із самовільним захопленням земельної ділянки на території Київського району міста Одеси за адресою: АДРЕСА_2 .

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 22.09.2020р. державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. було прийнято рішення за індексним номером 54196859 від 22.09.2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 125 кв.м, житлова площа 51,4 кв.м, за Бортко О.П. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Представник прокуратури вважав, що вказане рішення державного реєстратора Турецького О.С. про реєстрацію прав та їх обтяжень було прийнято із порушенням вимог діючого законодавства, а саме на підставі документів, які не давали змоги встановити факту набуття права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 125 кв.м, у зв`язку із чим вказане рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Крім того, з відповіді КП «БТІ» ОМР № 4762-04/180 від 08.12.2021 року встановлено, що станом на 31.12.2012 року зареєстровано право власності на частку об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 129/1000, за ОСОБА_2 .

Згідно технічного паспорту на кв. АДРЕСА_3 , виготовленого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер 172 від 10.10.1993 року, жилі та підсобні приміщення квартири розміщені на 1 поверсі одноповерхового будинку і являють собою окрему квартиру, що складається з 1 жилої кімнати площею 12,8 кв.м, кухні - 10,9 кв.м, коридору - 2,3 кв.м, загальною площею 26 кв.м.

Поряд з цим, з технічного паспорту, виданого ПП «ПРОЕКТ» за № б/н від 15.09.2020 року на кв. АДРЕСА_3 вбачається, що на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані чотири об`єкти нерухомості, загальною площею 125 кв.м. Рік спорудження не зазначено.

Порівнянням конфігурацій об`єктів нерухомості, що зазначені в технічних паспортах 1993 року та 2020 року встановлено, що ОСОБА_2 проведено надбудову другого поверху над частиною домоволодіння, що належала забудовнику, загальною площею 26 кв.м, та згідно технічного паспорту від 2020 року, об`єкт нерухомості має загальну площу 45,4 кв.м.

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 70, зареєстрованої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, замовником будівництва - ОСОБА_2 проведено реконструкцію частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 під житлову квартиру без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані. Забудовником під виглядом реконструкції фактично проведені роботи з нового будівництва двох двоповерхових об`єктів нерухомості та одного одноповерхового приміщення за рахунок земельних ділянок комунальної власності, що не відводились для цієї мети.

Вказане, на думку прокурора, свідчило про внесення недостовірних відомостей до вказаної декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 70 в частині зазначення відомостей про земельну ділянку.

Згідно інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР № 01-19/496 від 24.09.2021 року, рішення про надання у власність, оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , Одеською міською радою не приймалось.

На підставі викладеного позивач вважав, що ОСОБА_2 здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці комунальної власності за адресою: АДРЕСА_2 , що порушує інтереси територіальної громади м. Одеси.

В подальшому ОСОБА_2 , не маючи на те правових підстав, здійснив відчуження 34/100 часток у праві власності на квартиру загальною площею 125 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. та зареєстрованого за № 2603 від 28.10.2020 року.

На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу № 2603 від 28.10.2020 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 54820128 від 28.10.2020 року, та до Державного реєстру прав внесений запис про право власності на 34/100 частки об`єкту за ОСОБА_1 , внаслідок чого у власності ОСОБА_2 залишилось 66/100 вказаного майна.

Вищевикладені обставини зумовили звернення Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до суду із відповідним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2023 року позов Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради було задоволено.

Скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта № ОД 70 від 14.09.2020 року, зареєстровану Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. за індексним номером 54196859 від 22.09.2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу 101) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 34/100 частки у праві власності на квартиру, загальною площею 125 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. та зареєстрований за № 2603 від 28.10.2020 року.

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок окремо розташованих об`єктів самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , які відповідно до технічного паспорту від 15.09.2020 року, виконаного ПП «Проект», складаються з: 1-й об`єкт нерухомості, загальною площею 42,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 18,2 кв.м (1 - передпокій (5,2 кв.м), 2 - санвузол (3,1 кв.м), 3 - кухня (9,9 кв.м), другий поверх - 24,4 кв.м (4 - коридор (2,2 кв.м), 5 - житлова (19,3 кв.м), 6 - санвузол (2,1) та балкон (0,8); 2-й об`єкт нерухомості, загальною площею 28,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 13,6 кв.м (12 - підсобне приміщення (1,4 кв.м), 13 - підсобне приміщення (1,7 кв.м), 14 - підсобне приміщення (10,5 кв.м), другий поверх (15 - підсобне приміщення (15 кв.м), 3-й об`єкт нерухомості, загальною площею 8,4 кв.м (16 - санвузол (1,1 кв.м), 17 - підсобне приміщення (5,6 кв.м), 18 - коридор (1,7 кв.м).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за договором дарування від 1995 року до ОСОБА_2 перейшли у користування господарські будівлі та, відповідно, земельна ділянка під цими спорудами. У наступному, ОСОБА_2 реконструював господарські будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, жодним чином не забудовуючи саму земельну ділянку.

Таким чином, на думку апелянта, відповідачі ніяким чином не порушували права Одеської міської ради, не забудовували земельну ділянку, належну позивачу, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, оскільки господарські будівлі були передані ОСОБА_2 ще у 1993 році та не були збудовані відповідачем, то, відповідно, останній не забудовував земельну ділянку. Тому, на думку апелянта, даний позов пред`явлено до неналежних відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Сторони про розгляд справи на 01.07.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились прокурор Бондаревський О.М., представник Одеської міської ради Вишнивецька А.О.

30.06.2025 року до Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про перенесення слухання справи на іншу дату.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що Київською окружною прокуратурою міста Одеси в ході здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000102 від 09.10.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, та за результатами розгляду звернення ОСОБА_3 , зареєстрованого за № 4576-21 вих від 19.07.2021 року, було виявлено факт самовільного будівництва із самовільним захопленням земельної ділянки на території Київського району міста Одеси за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 91- 92).

Прокурор двічі звертався до Одеської міської ради з листом про повідомлення його Одеською міською радою про вжиття заходів позовного характеру, що підтверджується листами від 03.08.2021 року та від 22.04.2022 року ( т. 1, а.с. 162-167), а отже, прокурором було дотримано порядок звернення до суду з вищевказаною позовною заявою.

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 22.09.2020 року державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. було прийнято рішення за індексним номером 54196859 від 22.09.2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 125 кв.м, житлова площа 51,4 кв.м, за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Підставою для реєстрації права власності на квартиру державним реєстратором зазначено наступні документи: 1) декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОДЮ, видавник: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; 2) технічний паспорт, виданий ПП «ПРОЕКТ» № б/н від 15.09.2020 року; 3) договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Федорченко Т.М. та зареєстрований за № 4416 від 18.08.1995 року; 4) лист, виданий КП «БТІ» ОМР № 4046-10/295-73 від 03.09.2020 року (т. 1, а.с. 29-34).

Згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. та зареєстрованого за № 4416 від 18.08.1995 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_2 прийняв в дар 129/1000 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що складається в цілому з трьох житлових будинків з надвірними спорудами, загальною площею 352,6 кв.м, розташованих на земельній ділянці 2169 кв.м. Зазначені 129/1000 домоволодіння складають з 26 кв.м - загальна площа, з яких 12,8 кв.м - житлова площа (т. 1, а.с. 44-45).

Згідно листа КП «БТІ» ОМР № 4046-10/295-73 від 03.09.2020 року, виданого на замовлення ОСОБА_2 та доданого до реєстраційної справи вбачається, за останнім станом на 31.12.2012 року було зареєстровано 129/1000 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с 67).

Крім того, листом КП «БТІ» ОМР № 4762-04/180 від 08.12.2021 року підтверджено, що станом на 31.12.2012 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на частку об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 129/1000 (т. 1, а.с. 35-38).

Згідно технічного паспорту на кв. АДРЕСА_3 , виготовленого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер 172 від 10.10.1993 року, жилі та підсобні приміщення квартири розміщені на 1 поверсі одноповерхового будинку і являють собою окрему квартиру, що складається з 1 жилої кімнати площею 12,8 кв.м, кухні - 10,9 кв.м, коридору - 2,3 кв.м, загальною площею 26 кв.м (т. 1, а.с.57-64).

Однак, з технічного паспорту, виданого ПП «ПРОЕКТ» за № б/н від 15.09.2020 року на кв. АДРЕСА_3 , який розміщений державним реєстратором у Державному реєстрі прав вбачається, що на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані чотири об`єкти нерухомості, загальною площею 125 кв.м. Рік спорудження не зазначено (т. 1, а.с. 68-71).

Порівнянням конфігурацій об`єктів нерухомості, що зазначені в технічних паспортах 1993 року та 2020 року встановлено, що ОСОБА_2 проведено надбудову другого поверху над частиною домоволодіння, що належала забудовнику, загальною площею 26 кв.м та на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, згідно технічного паспорту 2020 року, об`єкт нерухомості має загальну площу 45,4 кв.м, з яких перший поверх, площею 25,8 кв.м. (7- кухня (8,7 кв.м), 8 - санвузол (2,4 кв.м), 9 - житлова (12,5 кв.м), 10 - передпокій (2,2 кв.м), другий поверх (11 - житлова (19,6 кв.м), та самовільно збудовано три окремо розташовані об`єкти нерухомості: 1-й об`єкт нерухомості, загальною площею 42,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 18,2 кв.м (1 - передпокій (5,2 кв.м), 2 - санвузол (3,1 кв.м), 3 - кухня (9,9 кв.м), другий поверх - 24,4 кв.м (4 - коридор (2,2 кв.м), 5 - житлова (19,3 кв.м), 6 - санвузол (2,1) та балкон (0,8); 2-й об`єкт нерухомості, загальною площею 28,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 13,6 кв.м (12 - підсобне приміщення (1,4 кв.м), 13 - підсобне приміщення (1,7 кв.м), 14 - підсобне приміщення (10,5 кв.м), другий поверх (15 - підсобне приміщення (15 кв.м), 3-й об`єкт нерухомості, загальною площею 8,4 кв.м (16 - санвузол (1,1 кв.м), 17 - підсобне приміщення (5,6 кв.м), 18 - коридор (1,7 кв.м).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що будівництво - нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва.

Згідно п. 3.11. ДБН А.2.2.-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» нове будівництво - будівництво будинків, будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудова зупинених об`єктів незавершеного будівництва.

Згідно з п. 3.21. ДБН А.2.2.-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг.

Наявними у матеріалах справи доказами доведено, що згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 70, зареєстрованої Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, замовником будівництва - ОСОБА_2 було проведено реконструкцію частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , під житлову квартиру без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані. Забудовником під виглядом реконструкції фактично проведені роботи з нового будівництва двох двоповерхових об`єктів нерухомості та одного одноповерхового приміщення за рахунок земельних ділянок комунальної власності, що не відводились для цієї мети.

Вказане доводить факт внесення недостовірних відомостей до вказаної декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 70 в частині зазначення відомостей про земельну ділянку.

Згідно інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР № 01-19/496 від 24.09.2021 року, рішення про надання у власність, оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , Одеською міською радою не приймалось ( т. 1, а.с. 109).

Листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за №10-15-0.3-6527/2-21 повідомлено прокуратуру, що за інформацією Відділу № 1 в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області згідно наявних Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року не зареєстровано право власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 114-115).

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності або користування (оренди) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , за жодною особою не зареєстровано.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Згідно із ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином, право на забудову земельної ділянки має виключно її власник або користувач, якому таке право передане у встановленому законом порядку. Будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, забороняється та є самочинним будівництвом.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 було здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці комунальної власності за адресою: АДРЕСА_2 , що порушило інтереси територіальної громади м. Одеси.

З листів Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради № 01-3/313 П від 15.09.2021 року, № 01-3/144 П від 23.05.2022 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ОД 33 від 01.09.2020 року на об`єкт будівництва: «Реконструкція частини домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_2 , під житлову квартиру без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані», та декларація про готовність до експлуатації об`єкта № ОД 70 від 14.09.2020 року «Реконструкція частини домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_2 , під житлову квартиру без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані», які подані ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 116 -127).

У повідомленні № ОД 33 від 01.09.2020 року та декларації № ОД 70 від 14.09.2020 року зазначено наступні відомості: замовник будівництва ОСОБА_2 ; проектна документація розроблена ТОВ «Проектно-будівельне підприємство «МОДУЛОР», під керівництвом ГАП ОСОБА_6 ; експертиза проекту проведена Регіональним представництвом ТОВ «Українська будівельна експертиза у Донецькій області» від 29.08.2018, головний експерт Скугар-Скварська В.В.; містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки №01-07/261, видані Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради від 24.07.2019 року; дані щодо користування земельною ділянкою не вказано на підставі п. 7 постанови КМУ № 466 від 13.04.2011 року (т. 1, а.с.77-90).

Одночасно, за інформацією архіву та відділу загального листування Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, дані щодо надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , будівельного паспорту - відсутні. Більш того, за №01-07/261 від 12.08.2019 року в Департаменті зареєстровано будівельний паспорт забудови земельної ділянки за іншою адресою: АДРЕСА_4 ).

Вказане, на думку колегії суддів, достеменно свідчить про внесення замовником недостовірних відомостей у дозвільні документи на будівництво, що є підставою для скасування їх реєстрації.

На підставі звернення за вх. № 01-17/399-гл від 15.09.2020 року, посадовою особою Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, із залученням представників Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, було здійснено комісійне обстеження об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . За наслідками обстеження об`єкта містобудування Управлінням встановлено, що ОСОБА_2 були виконані будівельні роботи з нового будівництва двоповерхового житлового будинку із самовільним захопленням земельної ділянки, що не відповідає даним, наведеним у поданому ОСОБА_2 повідомленні про початок виконання будівельних робіт № ОД 33 від 01.09.2020 року та декларації про готовність до експлуатації об`єкта ОД 70 від 14.09.2020 року.

За результатами обстеження об`єкта будівництва посадовими особами Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради складено акт обстеження об`єкта містобудування від 29.09.2020 року. У вказаному акті зазначено, що на місці обстеження за адресою: АДРЕСА_2 , побудовано перший та другий поверхи капітальної кам`яної будівлі невідомого функціонального призначення, виконано віконні та дверні прорізи та перекриття другого поверху (т.1а.с. 133-134).

При цьому, у повідомленні зазначено, що виконується реконструкція частини домоволодіння під житлову квартиру без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані.

Документи, які підтверджують право власності або користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою - відсутні.

Встановлені у ході проведення даного обстеження факти підтверджені матеріалами фотофіксації (т. 1, а.с. 135).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що замовником будівництва ОСОБА_2 було внесено недостовірні відомості до декларації про готовність до експлуатації об`єкта № ОД 70 від 14.09.2020 року, зареєстрованої Управлінням ДАБК Одеської міської ради, в частині здійснення реконструкції об`єкту без змін геометричних розмірів та інформації про документ, що посвідчує право власності та користування земельною ділянкою, оскільки та інформація не зазначається лише у разі дійсно проведення реконструкції без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, а тому зазначення інформації про наявність земельної ділянки при проведенні реконструкції з розширенням об`єкту або зведення нового об`єкту містобудування на земельній ділянці є обов`язковим.

З листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради № 01-3/144-Г від 15.07.2022 року вбачається, що Управлінням на підставі наказу від 20.09.2021 року № 01-13/378ДАБК та звернення Юридичного департаменту Одеської міської ради проведено захід державного архітектурно-будівельного контролю за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 128 132)

У ході неодноразових виїздів за вказаною адресою відповідач ОСОБА_2 не допускав на вказаний об`єкт будівництва посадових осіб Управління, а також не надав правовстановлюючі та дозвільні документи, необхідні для здійснення позапланової перевірки, чим порушив п. 1 ч. 3 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», та п. 11 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року № 553.

За результатами позапланової перевірки Управлінням було складено акт про недопущення посадових осіб органу державного архітектурно-будівельного контролю на об`єкти будівництва, підприємства будівельної галузі для виконання покладених на них функцій від 07.10.2021 року, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 07.10.2021 року № 350/21, протокол про адміністративне правопорушення від 07.10.2021 року та винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення від 29.10.2021 року № 284/21.

В подальшому, з метою перевірки виконання замовником будівництва вимог органу державного архітектурно-будівельного контролю від 07.10.2021 року №350/21, Управлінням проведено позапланову перевірку за вищевказаною адресою, за результатами якої встановлено, що вимоги припису не виконано, замовник будівництва ОСОБА_2 або його представник не забезпечили проведення перевірки та не надали відповідні документи (т. 1, а.с. 136 148).

Управлінням складено акт про недопущення посадових осіб органу державного архітектурно-будівельного контролю на об`єкти будівництва, підприємства будівельної галузі для виконання покладених на них функцій від 23.10.2021 року, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 23.10.2021 року № 381/21, протокол про адміністративне правопорушення від 23.10.2021 року та винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення від 01.11.2021 року №289/21 (т. 1, а.с. 149-161).

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Згідно ч. ч. 1, 10 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Замовник, відповідно до закону, несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Згідно ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду звертається до суду із позовом про скасування реєстрації такої декларації або про припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення.

Частиною 6 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що рішення про реєстрацію або повернення декларації про готовність об`єкта до експлуатації може бути розглянуто у порядку нагляду центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду (без права реєстрації декларації), або оскаржено до суду.

Відповідно до п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також набрання законної сили судовим рішенням про скасування містобудівних умов та обмежень відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю звертається до суду із позовом про скасування реєстрації декларації.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

Оскільки замовником будівництва ОСОБА_2 до декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 70 від 14.09.2020 року було внесено недостовірні дані щодо документу, що посвідчує право власності та користування земельною ділянкою, а саме зазначено, що такий документ не вказується у зв`язку з проведенням реконструкції без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані, що не відповідає дійсності, а будівництво фактично проведено на земельній ділянці комунальної власності, що не була відведена для цієї мети, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 70 від 14.09.2020 року підлягала скасуванню в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 року по справі № 420/11190/20 за позовною заявою Управління ДАБК ОМР до ОСОБА_2 про скасування права на початок виконання будівельних робіт, отримане на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) від 01.09.2020 року № ОД 33, та скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) від 14.09.2020 року № ОД 70 стосовно об`єкту за адресою: АДРЕСА_2 , позовну заяву було задоволено (т. 1, а.с. 101-104).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року по справі № 420/11190/20 скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 року та закрито провадження (т. 1, а.с. 105-108).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон про реєстрацію), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державного реєстру прав).

Статтею 3 Закону про реєстрацію встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Згідно ч. 8 ст. 18 Закону про реєстрацію, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону про реєстрацію встановлено, що державний реєстратор встановлює відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 24 Закону про реєстрацію передбачено, що державний реєстратор відмовляє в державній реєстрації прав, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Абзацом першим ч. 2 ст. 24 Закону про реєстрацію передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 352,6 кв.м, зареєстровано 13.07.2017 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 101, тобто до прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора Турецького О.С.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону про реєстрацію, на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону про реєстрацію реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, в редакції, що діяла на момент вчинення реєстраційної дії (далі - Порядок реєстрації).

Пунктом 56 Порядку реєстрації передбачено, що для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу, виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються: 1) договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду; 2) документи, передбачені п. 54 цього Порядку, крім документа, що посвідчує право власності на нерухоме майно до його поділу або виділу в натурі частки.

Згідно п. 54 Порядку реєстрації, державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом поділу майна, у тому числі в результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, або об`єднання майна, проводиться за умови наявності технічної можливості такого поділу або об`єднання нерухомого майна та можливості використання такого майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин.

Для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що створюється шляхом поділу або об`єднання, подаються: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його поділу або об`єднання (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків, коли об`єкт нерухомого майна створюється шляхом поділу або об`єднання без проведення будівельних робіт, що відповідно до законодавства потребують отримання дозволу на їх проведення); 3) технічний паспорт на новостворений об`єкт нерухомого майна; 4) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Федорченко Т.М. та зареєстрованого за № 4416 від 18.08.1995 року, відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність 129/1000 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, державним реєстратором, всупереч вимог законодавства, зареєстровано право власності на підставі вищевказаного договору дарування та відкрито новий розділ на об`єкт нерухомого майна за № 101.

Таким чином, в результаті прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора Турецького О.С. про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 54196859 від 22.09.2020 року, за відсутності повного визначеного законодавством пакету документів, фактично виникла подвійна реєстрація на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Пунктом 41 Порядку реєстрації передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав.

У даному випадку, право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , в Державному реєстрі прав не зареєстровано.

Таким чином, для проведення державної реєстрації відповідач обов`язково мав подати реєстратору документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, та документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, подані не були.

Згідно з даними Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів за адресою: АДРЕСА_2 , - відсутні відомості про реєстрацію документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом двох двоповерхових та одного одноповерхового об`єктів нерухомості.

За вищенаведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 54196859 від 22.09.2020 року було прийнято державним реєстратором Турецьким О.С. з порушенням вимог ст. ст. 10, 24 Закону про реєстрацію, а отже, є незаконним та підлягає скасуванню, а право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, загальною площею 125 кв.м., підлягає припиненню.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що три окремо розташовані об`єкти нерухомості не є самочинно збудованими на підставі технічного паспорта 1993 року та договору дарування від 1995 року, то колегія суддів зазначає, що з відповіді КП «БТІ» ОМР № 4762-04/180 від 08.12.2021 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року зареєстровано право власності на частку у розмірі 129/1000 об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . Додатками до вказаного листа є копії правовстановлюючої та технічної документації на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 01.06.1994 року Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, 129/1000 частин домоволодіння, що складається із трьох будинків з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Зазначена частина будинку була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Загальна частина будинку становить 352,6 кв.м, приватизованої частини - 26 кв.м.

Згідно технічного паспорту на кв. АДРЕСА_3 , виготовленого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер 172 від 10.10.1993 року, жилі та підсобні приміщення квартири розміщені на 1 поверсі одноповерхового будинку і являють собою окрему квартиру, що складається з 1 жилої кімнати площею 12,8 кв.м, кухні -10,9 кв.м, коридору 2,3 кв.м, загальною площею 26 кв.м.

Жодних інших допоміжних, надвірних споруд у вказаному технічному паспорті не зазначено.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, що діяла на час приватизації, передбачено, що користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України.

Згідно ст. 30 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993 року, що діяла на час приватизації частини будинку, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу.

Згідно ст. 23 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Процедура передачі земельних ділянок Радами народних депутатів у власність чи користування, передбачена ст. ст. 17, 19 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993 року.

Таким чином, за відсутності проходження вказаної процедури у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 не виникало.

Жодних відомостей про земельну ділянку технічний паспорт на кв. АДРЕСА_3 , виготовлений Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер 172 від 10.10.1993 року не містить.

Представник ОСОБА_1 зазначав, що згідно договору дарування від 18.08.1995 року, ОСОБА_2 отримав у 1995 році будівлі під літерами «З», «б», «Б», «В», «Л», «М», «Р» з одночасним посиланням на план земельної ділянки, якого технічний паспорт 1993 року не містить.

Однак, згідно договору дарування № 4416 від 18.08.1995 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_2 прийняв у дар 129/1000 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що складається в цілому з трьох житлових будинків з надвірними спорудами, загальною площею 352,6 кв.м, розташованих на земельній ділянці 2169 кв.м. Зазначені 129/1000 частин домоволодіння складають з 26 кв.м - загальна площа, з яких 12,8 кв.м - житлова площа.

Вказані 129/1000 частин домоволодіння належать дарувальникам на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 01.06.1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів.

На підставі вказаного свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 01.06.1994 року, дарувальникам належала на праві власності лише приватизована частина домоволодіння у вигляді квартири, загальною площею 26 кв.м.

В п. 4 договору дарування № 4416 від 18.08.1995 року зазначено, що у користування обдарованого переходять приміщення, зазначені на плані під літ. «В» - квартира, «Б» - літ. кух, «З» - сарай, «Е» - 1 ч. льоху, «Р» - 1/$ ч вбиральні, «Л» - літ. кухня, «М» - сарай.

Таким чином, існуючі на території домоволодіння надвірні споруди у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , а у подальшому ОСОБА_2 не передавались.

Представником відповідачки у апеляційній скарзі також зазначено, що згідно технічного паспорту у 2020 році ніякої нової земельної ділянки по відношенню до технічного паспорту 1993 року, нібито, не було забудовано.

Станом на початок проведення реконструкції кв. АДРЕСА_3 у приватній власності ОСОБА_2 перебували 129/1000 частин домоволодіння, що складають з 26 кв.м - загальна площа, з яких 12,8 кв.м - житлова площа.

Надвірні споруди під літ. «Б» - літ. кух, «З» - сарай, «Е» - 1 ч. льоху, «Р» - 1/5 ч вбиральні, «Л» - літ. кухня, «М» - сарай, розміщені на схематичному плані земельної ділянки, знаходяться в різних частинах земельної ділянки та у власність ОСОБА_2 не передавались.

З технічного паспорту, виданого ПП «ПРОЕКТ» за № б/н від 15.09.2020 року на кв. АДРЕСА_3 вбачається, що на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані чотири об`єкти нерухомості, загальною площею 125 кв.м, які позначені як кв. АДРЕСА_4 у будинку квартирного типу № 9.

Доказів на підтвердження того, що згідно технічного паспорту у 2020 році ніякої нової земельної ділянки по відношенню до технічного паспорту 1993 року, нібито, не було забудовано, представником апелянта не надано, документи щодо права власності/користування земельною ділянкою ОСОБА_2 також не надано.

Безпідставними також є доводи представника відповідача щодо збільшення площі реконструйованого об`єкту нерухомості - квартири з 26 кв.м до 125 кв.м за рахунок площі земельної ділянки під надвірними спорудами під літ. «Б» - літ. кух, «З» - сарай, «Е» -1 ч. льоху, «Р» - 1/5 ч вбиральні, «Л» - літ. кухня, «М», що розмішені на території домоволодіння АДРЕСА_2 , оскільки вони у власності ОСОБА_2 не перебували.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_2 було самовільно забудовано земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради шляхом самочинного будівництва на ній трьох об`єктів: 1-й об`єкт нерухомості, загальною площею 42,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 18,2 кв.м (1 - передпокій (5,2 кв.м), 2 - санвузол (3,1 кв.м), 3 - кухня (9,9 кв.м), другий поверх - 24,4 кв.м (4 - коридор (2,2 кв.м), 5 - житлова (19,3 кв.м), 6 - санвузол (2,1) та балкон (0,8); 2-й об`єкт нерухомості, загальною площею 28,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 13,6 кв.м (12 - підсобне приміщення (1,4 кв.м), 13 - підсобне приміщення (1,7 кв.м), 14 - підсобне приміщення (10,5 кв.м), другий поверх (15 - підсобне приміщення (15 кв.м), 3-й об`єкт нерухомості, загальною площею 8,4 кв.м. (16 - санвузол (1,1 кв.м), 17 - підсобне приміщення (5,6 кв.м), 18 - коридор (1,7 кв.м), чим порушено права територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку під ними.

Вказані обставини підтверджує і заява ОСОБА_3 від 19.07.2021 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 15.09.2020 року розпочато будівництво трьох житлових двоповерхових будинків. Забудова ведеться повністю на всій ділянці, вільної території двору не залишається. Відстань від вже існуючих житлових будинків 1,5 метра без врахування інсоляції.

Також з наявного у матеріалах справи технічного паспорту на кв. АДРЕСА_3 , виготовленого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер 172 від 10.10.1993 року вбачається, що жилі та підсобні приміщення квартири, розміщені на 1 поверсі одноповерхового будинку, являли собою окрему квартиру, що складається з 1 жилої кімнати площею 12,8 кв.м, кухні - 10,9 кв.м, коридору - 2,3 кв.м, загальною площею 26 кв.м., а згідно технічного паспорту, виданого ПП «ПРОЕКТ» за № б/н від 15.09.2020 року на кв. АДРЕСА_3 , на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані вже чотири об`єкти нерухомості, загальною площею 125 кв.м.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що самовільне будівництво на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , що належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради є перешкодою для реалізації територіальною громадою м. Одеси своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, а інформація, вказана замовником у спірній декларації, є недостовірною.

Фактично прийняття державним реєстратором вказаного рішення призвело до безпідставної легалізації від імені держави права власності заявника на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, які розмішено на земельній ділянці комунальної власності, яка ніколи йому не належала.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

У даному випадку, згідно інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР № 01-19/496 від 24.09.2021 року, рішення про надання у власність, оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 Одеською міською радою не приймалось. Листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за №10-15-0.3-6527/2-21 повідомлено прокуратуру, що за інформацією Відділу № 1 в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області згідно наявних Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року не зареєстровано право власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, дослідженням інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 352,6 кв.м, зареєстровано 13.07.2017 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 101, тобто до прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора Турецького О.С.

Оскаржуваним рішенням за індексним номером 54196859 від 22.09.2020 року державним реєстратором фактично зареєстровано право власності на 4 окремо розташовані об`єкти нерухомості (згідно технічного паспорту 2020 року):

- реконструйовану квартиру загальною площею 45,4 кв.м, в якій перший поверх, площею 25,8 кв.м. (7- кухня (8,7 кв.м), 8 - санвузол (2,4 кв.м), 9 - житлова (12,5 кв.м), 10 - передпокій (2,2 кв.м), другий поверх (11 - житлова (19,6 кв.м) та самовільно збудовані три окремо розташовані об`єкти нерухомості:

- 1-й об`єкт нерухомості, загальною площею 42,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 18,2 кв.м (1 - передпокій (5,2 кв.м), 2 - санвузол (3,1 кв.м), 3 - кухня (9,9 кв.м), другий поверх - 24,4 кв.м (4 - коридор (2,2 кв.м), 5 - житлова (19,3 кв.м), 6 - санвузол (2,1) та балкон (0,8);

- 2-й об`єкт нерухомості, загальною площею 28,6 кв.м, з яких перший поверх, площею 13,6 кв.м (12 - підсобне приміщення (1,4 кв.м), 13 - підсобне приміщення (1,7 кв.м), 14 - підсобне приміщення (10,5 кв.м), другий поверх (15 - підсобне приміщення (15 кв.м);

- 3-й об`єкт нерухомості, загальною площею 8,4 кв.м (16 - санвузол (1,1 кв.м), 17 - підсобне приміщення (5,6 кв.м), 18 - коридор (1,7 кв.м).

Жодних доказів існування вказаних 3-х новозбудованих об`єктів нерухомості у відповідних геометричних розмірах та цільовому призначенню, згідно технічного паспорта 2020 року, право власності на які зареєстровано як на частину кв. АДРЕСА_3 , до проведення ОСОБА_2 реконструкції частини домоволодіння під житлову квартиру без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плану, не встановлено та представником відповідача не надано.

З вищенаведеного вбачається, що оскаржуване рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 54196859 від 22.09.2020 року прийнято державним реєстратором Турецький О.С. з порушенням вимог ст. ст. 10, 24 Закону про реєстрацію, а отже є незаконним та підлягає скасуванню.

В подальшому, ОСОБА_2 здійснив відчуження 34/100 часток у праві власності на квартиру, загальною площею 125 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) на користь ОСОБА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. та зареєстрованого за № 2603 від 28.10.2020 року.

На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу № 2603 від 28.10.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 54820128 від 28.10.2020 року та до Державного реєстру прав внесений запис про право власності на 34/100 частки об`єкту за ОСОБА_1 (запис № 38886483), внаслідок чого у власності ОСОБА_2 залишилось 66/100 вказаного майна (т. 1, а.с. 29-34).

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями частини першої ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Системний аналіз ст. ст. 655, 658 ЦК України свідчить про те, що право особи на відчуження майна у власність третьої особи безпосередньо пов`язане з наявністю права на розпорядження таким майном, яке належить, насамперед, його власнику чи уповноваженій останнім на вчинення таких дій особі.

Відчуження майна особою, яка фактично не була його власником, є підставою для визнання відповідної угоди недійсною.

Оскільки ОСОБА_2 право власності на спірний об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , набуто в порушення вимог діючого законодавства, на підставі незаконного рішення державного реєстратора, то відповідно, і договір купівлі-продажу частки у праві власності на квартиру, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. та зареєстрований за № 2603 від 28.10.2020 року, підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, а право власності за ОСОБА_1 на частину вказаної квартири (номер запису про право власності 38886483) підлягає припиненню.

Вимога про визнання договору купівлі-продажу є похідною від вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, а тому первісне скасування рішення про реєстрацію права власності є підставою для визнання подальших правочинів зі спірним об`єктом нерухомості, недійсними.

Відповідна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року по справі № 910/16039/16.

Згідно ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних Ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. «а» та п. «б» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Наведене кореспондується із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якого виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст. 331 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 року у справі № 6-225цс14.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (п. 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі N 910/18560/16 (провадження N 12-143гс18)). Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці (п.п. 92, 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18).

Як вже вказувалось вище, жодних рішень щодо передачі у приватну власність або користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 Одеською міською радою не приймалося (т.1, а.с. 109, 114).

Таким чином, земельна ділянка під спірними об`єктами нерухомого майна знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, яка відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України, п. «б» ч. 1 ст. 80, ст. 83 Земельного Кодексу України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділена повноваженнями власника цієї земельної ділянки.

Згідно із положеннями ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочинну щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки.

Згідно із ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

До способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі №642/1536/17-ц зазначено, що системний аналіз положень ст. ст. 376 ЦК України, 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновку, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво.

За змістом ч. 4 ст. 376 ЦК України збудований об`єкт нерухомості може бути знесений як особою, яка здійснила самочинне будівництво, так і особою яка здійснює самочинне будівництво. У разі, якщо право власності чи право користування земельною ділянкою не оформлене, забудова цієї земельної ділянки порушує права третіх осіб.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29.08.2019 року у справі № 910/551/18, від 03.12.2019 року у справі № 916/2553/18 та інших.

У постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 822/2149/18 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, ст. 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, що у даному випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.

Таким чином, оскільки об`єкти нерухомості, які самочинно збудовані під виглядом реконструкції домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , розташовані на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, що не відводилась у власність або користування ОСОБА_2 або іншим особам, то вказані самочинно побудовані об`єкти нерухомості підлягають знесенню.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання договору недійсним та звільнення земельної ділянки, є обґрунтованими та підлягали задоволенню у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 18 липня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе