Дата документу 22.07.2025 Справа № 334/3675/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3675/24
Провадження №22-ц/807/1281/25
Головуючий в 1-й інстанції Коломаренко К.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Полякова О.З.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Запорізький області на ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2025 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Запорізькій області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

В С Т А Н О В И В:

03 травня 2024 року до Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшла вказана позовна заява Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, подана за підписом представника Коваленко Ірини Миколаївни (в порядку самопредставництва) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою в розмірі 246 391,60 гривень та судові витрати у загальному розмірі 9 315,46 гривень.

В ході судового розгляду від представника відповідача адвоката Воронцова І.О. надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання обґрунтоване тим, що на момент виникнення спірних правовідносин сержант поліції Білий Нікіта Русланович перебував на посаді поліцейського-водія взводу № 2 роти № 3 БПОП ГУНП у Запорізькій області, що відноситься до публічної служби, і завдав шкоду державі в особі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області шляхом пошкодження майна у період здійснення ним повноважень, пов`язаних із виконанням його службових обов`язків, у зв`язку з чим спір між сторонами віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2025 року провадження у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Запорізькій області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, закрито.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник Головного управління Національної поліції в Запорізький області Кравченко Олександр Миколайович, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що даний спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, не врахувавши, що правовідносини між сторонами у справі 334/3675/24 не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень і не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання внаслідок заподіяння шкоди. Неправомірність дій ОСОБА_1 вже встановлена судом, відтак предметом розгляду у даній справі є лише стягнення матеріальної шкоди, тобто вирішення приватноправових відносин.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на ухвалу суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи клопотання представника відповідача адвоката Воронцова І.О. про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ГУНП у Запорізькій області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої відповідачем шляхом пошкодження службового автомобіля під час повернення до місця дислокації підрозділу для здачі зміни після чергування, тобто під час виконання службових обов`язків (несення публічної служби). Обставини притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності та звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності підлягають врахуванню судом при вирішенні питання відповідальності відповідача за шкоду, що завдана при проходженні публічної служби, проте не свідчить про те, що вказаний спір слід розглядати у порядку цивільного судочинства з огляду на зміст правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі. Таким чином, цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, у зв`язку з чим слід закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду (пункти 1, 2, 8 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Суд першої інстанції, з думкою якого погоджується колегія суддів апеляційного суду, керувався тим, що при визначенні предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом цього позову є відшкодування майнової шкоди, завданої Головному управлінню Національної поліції в Запорізькій області внаслідок ДТП, яка трапилася за участю службового транспортного засобу, який належить Головному управлінню Національної поліції в Запорізькій області під керуванням відповідача ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків.

Питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що переглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон).

Згідно зі статтею 1 Закону Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону поліцейський під час виконання покладених на поліцію повноважень є представником держави.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що служба у поліції є публічною службою.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 760/31553/18, провадження № 61-18843св19, від 11 серпня 2021 року у справі № 175/2734/19, провадження № 61-5742св21, від 16 травня 2022 року у справа № 213/136/21, провадження № 61-21230св21.

Звертаючись до суду із цим позовом, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області просило стягнути із ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП під час виконання ним службових обов`язків, а саме здійснення патрулювання на службовому автомобілі (несення публічної служби).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК Україна майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі згідно зі статтею 19 КАС України, якою охоплюються питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, провадження № 11-892апп18, від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, провадження № 11-574апп19, Верховного Суду у постановах від 05 лютого 2020 року у справі № 761/19799/17, провадження № 61-40378св18, від 07 серпня 2020 року у справі № 199/160/19, провадження № 61-7126св20, від 30 вересня 2020 року у справі № 204/2763/18, провадження № 61-6497св19, від 15 жовтня 2020 року у справі № 320/8119/17, провадження № 61-2135св20, від 18 листопада 2020 року у справі № 756/12568/18, провадження № 61-3646св20, від 25 листопада 2020 року у справі № 202/124/19, провадження № 61-7056св20, від 27 травня 2021 року у справі № 203/3782/19, провадження № 61-16996св20, від 21 лютого 2022 року у справі 932/14855/19, провадження № 61-17804св21, від 26 квітня 2022 року справі № 185/8266/20-ц, провадження № 61-20229св21.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення клопотання представника відповідача адвоката Воронцова І.О. про закриття провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів апеляційного суду, вірно визначив характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктний склад, та дійшов обґрунтованого висновку, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір щодо реалізації позивачем свого права на відшкодування шкоди, завданої службовою особою під час виконання посадових обов`язків, який не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Як на підставу апеляційного оскарження заявник посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18, провадження № 61-22192св19, у якому суд дійшов висновку, що військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.

Посилання в апеляційній скарзі на вказану постанову Верховного Суду є безпідставним, оскільки у справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення майнової шкоди, а в наведеній справі для порівняння вирішувалося питання про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людиниі основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізький областізалишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2025 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 липня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: І. В. Кочеткова

О. З. Поляков