Єдиний унікальний номер судової справи: 473/5804/24 Головуючий суду першої інстанції Вуїв О.В.
Провадження номер 22-ц/812/947/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

21 липня 2025 року м. Миколаїв справа № 473/5804/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Фльорків Олександром Володимировичем, на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 лютого 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Вуїв О.В. в приміщенні цього ж суду в м. Вознесенськ, повний текст рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років,

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років.

Позов обґрунтований тим, що з 22 травня 2024 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Мають спільну малолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Позивач вказувала, що з вересня 2024 року відповідач припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, дитиною не цікавиться. В жовтні 2024 року позивач подала до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі частини усіх заробітків (доходів). Однак цих коштів недостатньо для забезпечення достатнього життєвого рівня сім`ї.

Зазначала, що відповідач відмовляється в добровільному порядку надавати їй матеріальну допомогу, її матеріальне становище є вкрай нужденним. ОСОБА_2 не працює, жодних доходів, крім державної соціальної допомоги, не отримує.

В той же час ОСОБА_1 є працездатною особою, проходить військову службу, отримує щомісячний прибуток, та має можливість надавати допомогу на утримання дружини.

Посилаючись на те, що відповідач має змогу та зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, яка цієї допомоги потребує, позивачка просила суд стягувати зі ОСОБА_1 на своє утримання аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду - до досягнення дитиною трирічного віку.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно кошти (аліменти) на її утримання у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , починаючи з 17 жовтня 2024 року і до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто зі ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 908 грн 40 коп.

Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Визначаючи розмір аліментів суд прийняв до уваги, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , а тому, з урахуванням вказаної обставини, прийшов до висновку про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дружини до досягнення сином ОСОБА_3 трирічного віку у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу).

Що стосується заяви ОСОБА_2 про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази укладення позивачкою ОСОБА_2 договору про надання правничої допомоги, докази узгодження вартості послуг адвоката, докази сплати таких витрат.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 березня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Фльорків О.В. про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі на заочне рішення відповідач ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Фльорків О.В., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду змінити та стягувати з нього аліменти на утримання дружини щомісячно в розмірі 3028 грн до досягнення дитиною трьох років.

Відповідач вказував, що з березня 2024 року та по теперішній час перебуває на військовій службі, безперервно знаходиться в зоні ведення активних бойових дій та, як військовослужбовець, котрий бере участь в бойових діях, отримує грошове забезпечення та відповідні доплати в розмірі понад 100 000 грн. З урахуванням отримуваного грошового забезпечення розмір аліментів на утримання сина складає понад 25 000 грн. У разі набрання законної сили та виконання оскаржуваного рішення, позивач додатково отримуватиме аліменти на своє утримання в розмірі понад 16 000 грн.

З урахуванням розміру отриманого відповідачем доходу та розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , які стягуються згідно судового наказу від 31 жовтня 2024 року, достатнім і справедливим вважав стягнення з нього аліментів на утримання дружини в розмір 3028 грн на місяць, що відповідає прожитковому мінімуму для працездатних осіб та надаватиме позивачу достатній для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набір продуктів непродовольчих товарів та послуг, необхідних для задоволення основних і культурних потреб позивача, а також відповідатиме засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Правом подачі відзив на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

21 травня 2025 року представником ОСОБА_1 адвокатом Фльорків О.В. подано через систему «Електронний суд» клопотання про зупинення розгляду справи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 липня 2025 року у задоволенні клопотання відмовлено.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

З матеріалів справи убачається, що з 22 травня 2024 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4).

Від шлюбу мають спільну малолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні (а.с. 3, 5).

Згідно судового наказу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2024 року (справа №473/5805/24) зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 стягуються аліменти у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Звертаючись з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона не працює у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Оскільки відповідач з вересня 2024 року припинив надавати матеріальну допомогу позивачу, остання просила суд стягнути з відповідача аліменти на своє утримання до досягнення дитиною трьох років.

Таким чином, між сторонами виник спір стосовно надання відповідачем утримання позивачу як дружині, яка доглядає дитину до трьох років.

За приписами статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Згідно з частинами другої, четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

З урахуванням зазначеного, необхідною умовою утримання жінки, з якою проживає дитина, є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Виходячи з положень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право жінки-матері на своє утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що жінка, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить жінці-матері незалежно від цієї обставини.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до незгоди з розміром аліментів на утримання дружини, визначеним судом першої інстанції.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині, що є підставою для задоволення позову про стягнення аліментів на дружину, з якою проживає дитина, до досягнення нею трьох років.

При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції враховував стан здоров`я позивача та відповідача - платника аліментів, який є особою працездатного віку, а також інші обставини, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, а саме потреби дружини з урахуванням можливостей відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та встановленим судом обставинам.

Як убачається з матеріалів справи, дитина сторін, яка не досягла трирічного віку, проживає з позивачкою, яка здійснює за нею догляд, у зв`язку з чим не працює, а відтак потребує матеріальної допомоги від відповідача, право на отримання якої передбачено законом.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач внаслідок стану здоров`я чи інших об`єктивних причин не може надавати матеріальну допомогу колишній дружині до досягнення сином трирічного віку.

Посилання відповідача на його доходи у період з 29 грудня 2024 року по 28 лютого 2025 року не є безспірним аргументом для перегляду розміру аліментів, визначеного рішенням суду, так як доходи завжди мають мінливий характер.

За такого колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що визначений розмір аліментів на утримання дружини є завищеним, виходячи з матеріального стану відповідача.

Враховуючи, що відповідач є працездатним, сплачує аліменти на утримання дитини, інших утриманців немає, виходячи з засад розумності та справедливості, а також дотримання балансу інтересів сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивачки передбаченого законом права на утримання від відповідача - батька дитини аліментів на своє утримання до досягнення дитиною віку трьох років в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, що буде достатнім для забезпечення базових потреб позивачки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, бо воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Фльорків Олександром Володимировичем залишити без задоволення.

Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 21 липня 2025 року.