ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року

м. Харків

справа № 613/684/24

провадження № 22-ц/818/2304/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря - Львової С.А.,

учасники справи:

позивач (зустрічний відповідач) - ОСОБА_1 ,

відповідачка (зустрічний позивач) - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року в складі судді Сеник О.С.

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 16 березня 2002 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 05 березня 2024 року.

Зазначив, що в період шлюбу 27 грудня 2003 року за спільні кошти сторонами придбано житловий будинок зі службовими та господарськими будівлями АДРЕСА_1 , вартість якого на час придбання становила 22 397,00 грн, а на даний час вартість будинку визначити неможливо через перешкоди в оцінці з боку відповідачки.

Вказаний будинок оформлений на ім`я відповідачки на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Богодухівською державною нотаріальною конторою Харківської області від 27 грудня 2003 року.

Вважав, що спірний житловий будинок зі службовими та господарськими будівлями є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилався на те, що в період перебування у шлюбі та після його розірвання він продовжує проживати у спірному домоволодінні, але відповідачка почала чинити перешкоди у користуванні спільним майном та не дає йому можливості виділити його 1/2 частку у позасудовому порядку.

Просив здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати право власності за ОСОБА_1 на частину житлового будинку (загальна площа 84,6 кв м, житлова площа 49,6 кв м) з службовими та господарськими будівлями АДРЕСА_1 ; вирішити питання щодо судових витрат.

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, яку в подальшому уточнила.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 23 грудня 2003 року її матір ОСОБА_3 продала належну їй трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 і 27 грудня 2003 року ОСОБА_2 за рахунок коштів від продажу вказаної квартири придбала спірний будинок за договором купівлі-продажу, посвідченим Богодухівською державною нотаріальною конторою Харківської області. 29 грудня 2003 року право власності на спірний будинок було зареєстроване КП «Богодухівське БТІ» за реєстраційним номером 4122557 номер запису 2416 у книзі 27. За час шлюбу з 2002 по 2023 рік загальна та житлова площа будинку не змінювались.

Зазначила, що на час придбання спірного будинку сторони перебували у шлюбі 1 рік 9 місяців. ОСОБА_2 в період з березня 2002 року по грудень 2003 року не працювала, з травня 2002 року здійснювала догляд за новонародженою дитиною. ОСОБА_1 в період з березня 2002 року по грудень 2003 року доходів не отримував. Подружжя матеріально підтримувала її матір, яка вирішила замість трикімнатної квартири придбати собі житло меншої площі, а на різницю придбати їй будинок, оскільки подружжя не мало коштів для придбання житла. Кошти, виручені від продажу квартири ОСОБА_3 , були використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, але є її особистими коштами, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Вказала, що поданий ОСОБА_1 позов не містить будь-якого обґрунтування наявності у подружжя спільних коштів для придбання спірного будинку. Враховуючи придбання майна хоч і в період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності. Спірний будинок був набутий до 01.01.2004 в результаті правочину купівлі-продажу за рахунок коштів, наданих ОСОБА_2 її матір`ю, а не створений спільними зусиллями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому остання є єдиною власницею будівлі. ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований у спірному будинку і має зареєстроване місце проживання за іншою адресою.

Просила визнати житловий будинок (загальною площею 84,6 кв м, житловою площею 49,6 кв м) з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_2 ; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено; визнано житловий будинок (загальною площею 84,6 кв м, житловою площею 49,6 кв м) з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4805,00 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3593,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та задовольнити його позовну заяву, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до реєстрації шлюбу у нього було заощаджено суму в розмірі 3000,00 доларів США та за період шлюбу до придбання спірного будинку заощаджено з відповідачкою 1000,00 доларів США, 800,00 доларів США він зайняв у свого рідного дядька та мати відповідачки надала їм у борг 1000,00 грн, будь-яких грошових коштів на ремонт будинку остання не дарувала, не займала, в борг не надавала. Зазначив, що після придбання спірного будинку були здійснені ремонтні та будівельні роботи. В якості свідка мати відповідачки надала неправдиві свідчення на користь своєї дочки. Вказав, що придбання спірного будинку було здійснено за суму 22 397,00 грн, а продаж квартири ОСОБА_3 була здійснена за 14 493,00 грн. Тобто цих коштів не вистачило б на придбання спірного будинку. Вважав, що проміжок часу у два тижні між продажем квартири та придбанням спірного будинку не доводить факту, що будинок придбаний за кошти відповідачки.

10 квітня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_2 через свого представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що за договором купівлі-продажу від 27.12.2003 оціночна вартість будинку становить 22397,00 грн, але продаж було вчинено на 2000,00 грн. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок до теперішнього часу не оформлена і навіть не сформована як об`єкт права власності. Апелянтом не надано суду першої інстанції будь-яких доказів зміни технічних характеристик спірного нежитлового будинку з моменту його придбання у 2003 року до розірвання шлюбу у квітні 2024 року. Будинок дійсно було придбано у занедбаному стані, але вартість будинку на час розгляду справи збільшилась не в наслідок капітальних вкладень подружжя у його відновлення протягом шлюбу (перетворення об`єкту нерухомого майна), а за рахунок збільшення вартості нерухомого майна за період перебування у шлюбі (ринковий фактор). Висновок експерта № 4 від 14.02.2025, який апелянт просить врахувати при розгляді його апеляційної справи по даній справі, був замовлений апелянтом після закінчення судом розгляду справи, а тому його неврахування судом першої інстанції не є порушенням принципу змагальності сторін, як на тому наполягає апелянт. Крім того, апелянтом в суді першої інстанції були заявлені вимоги про поділ спільного майна подружжя як придбаного у період шлюбу. Вимоги позивача ґрунтувались на презумпції права спільної сумісної власності на майно, придбаного в період шлюбу. В апеляційній скарзі, посилаючись на доданий висновок експерта № 4 від 14.02.2025, апелянт фактично змінює підставу позову, оскільки обґрунтовує ним право на 1/2 частку у праві власності на спірний житловий будинок, тим, що вартість купленого ОСОБА_2 спірного житлового будинку суттєво збільшилась в період шлюбу (у 41 раз), а тому спірний житловий будинок (як перетворений об`єкт нерухомості внаслідок ремонтних робіт) підлягає поділу між подружжям. Вважає, що суд обґрунтовано не погодився з позицією апелянта, який в суді першої інстанції стверджував про отримання ним доходів у період шлюбу як не офіційних так і офіційних, оскільки жодних підтверджуючих документів ним надано не було.

23 квітня 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких виклав доводи апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_2 за особисті кошти, а отже є її особистої приватною власністю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 16 березня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 05 березня 2024 року розірвано (а.с.12,14 том 1).

ОСОБА_1 з 13 січня 1998 року зареєстрований у с. Хрущова Микитівка Богодухівського району Харківської області (а.с.7-8 том 1).

ОСОБА_2 з 08 квітня 2000 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , а з 21 червня 2006 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10-11 том 1).

27 грудня 2003 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці з фонду запаса міста. При цьому будинку є службові приміщення: сарай літ. В, вбиральня літ. Г, погріб літ. Б, літній душ літ. Д, ворота літ. Г, паркан літ. №1, водопроводна колонка літ. № 2. Продаж вчинено за 2000,00 грн, які продавці отримали від покупця до підписання договору. Вартість будинку - 22 397,00 грн. Договір посвідчено державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1-3235 (а.с.39,79 том 1).

29 грудня 2023 право власності на вказаний будинок зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на майно, виданим КП «Богодухівське бюро технічної інвентаризації» № 2466355 від 29 грудня 2003 року, номер запису - 2416 в книзі 27 (а.с.40,80 том 1).

Аналогічна інформація викладена в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 372529925 від 03 квітня 2024 року (а.с.13 том 1).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 26 грудня 2003 року, загальна площа будинку - 84,6 кв м, житлова - 49,6 кв м, при будинку наявні службові будівлі та споруди: сарай, 1970 року побудови, вбиральня, 1980 року побудови, погріб, 1965 року побудови, літній душ, 1982 року побудови, ворота, паркан, колонка. Останнім власником у технічному паспорті вказана ОСОБА_2 (а.с.36-38,76-78 том 1).

Згідно зі звітом про оцінку майна - житлового будинку по АДРЕСА_3 , виконаним оцінювачем ТОВ «Оціночна компанія Реал Естейт Сіті», вартість об`єкту оцінки (загальна площа - 84,6 кв м, житлова площа - 49,6 кв м), станом на 29 травня 2024 року становить 480 500,00 грн (а.с.31-34,71-74 том 1).

20 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_10 придбав трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 64,1 кв м, продаж здійснено за 14 493,00 грн, які ОСОБА_3 отримала до підпису договору (а.с.35,75 том 1).

Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_2 , остання в період з 01 травня 2000 року по 31 жовтня 2001 року працювала бухгалтером у ТОВ «Агроекспорт молоко», з 31 жовтня 2001 року звільнена за ст.38 КЗпП України у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років. З 16 серпня 2004 року по 18 травня 2006 року працювала у Крисинській сільській раді спеціалістом з бухгалтерського обліку, звільнена з 18 травня 2006 року (а.с.164-166 том 1).

Відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5) щодо ОСОБА_2 охоплюють період з 01 січня 2004 року та за вказаний період дублюють дані трудової книжки (а.с.167-170 том 1).

Відомості про працевлаштування та дохід ОСОБА_1 , в тому числі станом на дату придбання спірного будинку 27 грудня 2003 року в матеріалах справи відсутні.

В суді першої інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що має трьох дітей, старшою дитиною є ОСОБА_2 . У грудні 2002 року подружжя ОСОБА_11 з усіма своїми дітьми (двома дітьми ОСОБА_2 від першого шлюбу та спільною дитиною) приїхали жити до неї у трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 . ОСОБА_1 офіційно не працював, отримував лише тимчасові заробітки. Для того, щоб забезпечити доньці окреме житло, вона у грудні 2003 року продала трикімнатну квартиру в м. Харкові за вищевказаною адресою, виручені гроші поділила на 3 частки, виходячи з кількості дітей, 1/3 (одну третю) віддала старшій доньці ОСОБА_2 , на 2/3, що залишились, вона придбала трикімнатну квартиру в смт Пісочин Харківської області. Вказала, що вартість квартири по АДРЕСА_2 фактично становила 15000,00 доларів США, 5000,00 доларів ОСОБА_3 подарувала доньці ОСОБА_2 , за 3000,00 доларів США фактично був придбаний спірний будинок, 2000,00 доларів США було витрачено на його благоустрій.

Свідок ОСОБА_12 зазначив, що не знає, за чиї кошти був придбаний спірний будинок. Пояснив, що познайомився з подружжям ОСОБА_11 уже після того, як було придбано спірний будинок (у 2005-2006 роках, коли працював разом із ОСОБА_1 у СПТУ-51, наразі це Богодухівський аграрний ліцей), і в подробиці придбання цього будинку не вдавався. Свідок лише підтвердив, що у подружжя були борги, періодично ОСОБА_1 позичав у нього кошти, потім віддавав, а також те, що вже після купівлі будинку ОСОБА_1 продав свій трактор, і після цього подружжя позбавилось боргів.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 надав висновок експерта № 4 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі № 613/684/24, складений 14 лютого 2025 року судовим будівельно-технічним експертом Фесун Л.А., відповідно до якого ринкова вартість садиби АДРЕСА_1 станом на грудень 2003 року в складі будівель та споруд на грудень 2003 року становить 21 778,00 грн. Ринкова вартість садиби АДРЕСА_1 станом на квітень 2024 року в складі будівель та споруд на квітень 2024 року, з урахуванням поліпшень становить 914 743,00 грн. Розмір часток співвласників в праві власності на будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 з урахуванням того, що 4831,00 грн були надані ОСОБА_3 , станом на квітень 2024 року становить 49,74/100 ? 50/100; 50,26/100 ? 50/100.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Оскільки спірний будинок набуто до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому у спірних правовідносинах порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися відповідно до положень КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Разом з тим поділ спірного майна повинен визначатися за нормами СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Вказані норми, що діяли на час придбання набуття спірного житлового будинку, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У частині першій статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі частинами першою та другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, з 16 березня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбано наступне майно: житловий будинок по АДРЕСА_3 зі службовими приміщеннями, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2003 року. Ціна продажу вказаного житлового будинку становить 2000,00 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на будинок ОСОБА_2 посилалася на те, що спірний житловий будинок хоча і був набутий у період шлюбу з ОСОБА_1 , проте придбаний нею виключно за особисті кошти, а саме за кошти подаровані їй її матір`ю ОСОБА_3 , які остання отримала від продажу квартири АДРЕСА_2 .

Однак, саме по собі посилання ОСОБА_2 на те, що спірний будинок був придбаний хоча і за час шлюбу, однак здебільшого за належні їй особисті кошти, отримані в дар від матері ОСОБА_3 , яка продала належну квартиру АДРЕСА_2 за 14 493,00 грн, не є достатнім доказом сплати ОСОБА_2 особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти нею не надано.

Також матеріали справи не містять належних доказів того, що її матір ОСОБА_3 дійсно подарувала їй грошові кошти на придбання спірного майна.

ОСОБА_1 заперечував проти того, що ОСОБА_3 надавала грошові кошти у дар або безоплатно на придбання спірного будинку. В свою чергу ОСОБА_2 не надано належних, допустимих та достовірних доказів на спростування цих тверджень.

Колегія суддів не приймає показання свідка ОСОБА_3 , оскільки остання є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 , тобто є заінтересованою особою в результаті розгляду даної справи на користь відповідачки.

Встановивши, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_3 зі службовими приміщеннями було придбана ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що майно є їх спільною сумісною власністю, ОСОБА_2 не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, вказане майно є спільною сумісною власністю сторін, підстави для відступлення рівності часток у праві власності відсутні, а тому підлягає поділу між ними. Зазначене спростовує доводи відзиву на апеляційну скаргу.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 4805 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 7207,50 грн, а всього 12 012, 50 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності - задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , іншу частину будинку залишити у власності ОСОБА_2 .

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 - відмовити.

Перерозподілити судові витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4805 грн. за подачу позовної заяви та 7207,50 грн. за подачу апеляційної скарги, всього 12 012, 50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна