КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9875/2025
Справа № 757/5410/24-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Григоренко І.В. в м. Київ 24 вересня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року позивач ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року в сумі 21125 грн., покласти на відповідача судові витрати в розмірі 2422,40 грн. судового збору.

Позов мотивував тим, що ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 20 квітня 2023 року уклали кредитний договір № 17.04.2023-100001210, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 10000 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 20 квітня 2023 року з фіксованою незмінною процентною ставкою «Економ» у розмірі 2 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ». Ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 3 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, крім первинного періоду та періоду «Економ». ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язання за договором належним чином, в зв`язку з чим у неї станом на дату подачі позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 21125 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10000 грн. та по процентам в розмірі 11125 грн., чим порушуються права та інтереси позивача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року в сумі 21125 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту в розмірі 10000 грн. та по процентам в розмірі 11125 грн., а також судовий збір 2422,40 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10000 грн. за тілом кредиту, в решті позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що в серпні 2024 року дізналась про зникнення безвісти її чоловіка під час захисту Батьківщини, отримавши сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06 серпня 2024 року № 311 на її утриманні залишилось двоє дітей. Через зазначені важкі обставини відповідач втратила можливість відслідковувати та контролювати існування невирішеної судової справи, і усвідомила про це лише після ухвалення рішення. Після чого, розуміючи, що самостійно не зможе контролювати цей процес, звернулася за правничою допомогою.

Вказувала, що справу розглянуто судом без дотримання правових і соціальних гарантій держави, наданих відповідачу ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Редакція ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою було надано право дружинам військовослужбовців на звільнення від сплати процентів за користування кредитом під час дії особливого періоду, набрала законної сили 18 травня 2024 року.

Звертала увагу на формулювання дії цієї соціальної гарантії для дружин військовослужбовців, в певному періоді, що визначений законодавчо як «особливий період».

Тобто законодавець чітко передбачив ретроактивну дію ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває і на час розгляду справи.

Наводила ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Посилалася на п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, у якій зазначено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної

дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Крім того, у п. 2 мотивувальної частини вказаного рішення зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Враховуючи, що ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям та членам їх сімей на певний конкретно визначений період скасовано нарахування процентів за користування кредитом, цю норму можна вважати такою, що скасовує цивільну відповідальність на певний час.

Отже, відповідач, будучи дружиною військовослужбовця, який брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, гарантовано державою заборону у сплаті нарахованих за час особливого період відсотків за користування кредитом.

Так, з зі сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_1 , витягу з Єдиного реєстру зниклих безвісті за особливий період та довідки в/ч НОМЕР_1 вбачається, що чоловік відповідача, як військовослужбовець, приймав безпосередню участь у бойових діях. З довідки в/ч НОМЕР_1 від 23 грудня 2024 року № 2649 вбачається, що чоловік відповідача перебував на військовій службі за контрактом під час особливого періоду, в тому числі, і у період нарахування позивачем відсотків за кредитом в заявленій в позові сумі.

Надані докази підтверджують належність відповідача до статусу дружини військовослужбовця, який приймав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, а тому вирішення справи без надання оцінки вказаним доказам та без застосування положень ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування (незастосування) норм матеріального права.

При повному з`ясуванні всіх обставин справи та застосуванні ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» слідує, що вимога про стягнення з відповідача заборгованості, що становить нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі 11125 грн., є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування у відповідача заборгованості за відсотками у заявленому до стягнення розмірі. Довідка розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором, що долучена до позову, таким доказом не являється, адже не містить детального розрахунку всіх складників кредитної заборгованості, зокрема за відсотками, які просить стягнути з відповідача на свою користь. Відсутність детального розрахунку унеможливлює перевірити правильність нарахування позивачем відсотків відповідно до узгоджених між сторонами умов. При цьому відповідно до паспорту споживчого кредиту загальні витрати за кредитом 8400 грн., а орієнтовна загальна вартість кредиту 18400 грн.

Також відсутня і виписка по кредитному рахунку, що є первинним документом та певним засобом доказування наявності заборгованості за відсотками. Відтак, у межах наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити відповідність нарахованих відсотків за користування кредитом їх реальному використанню та погашенню.

Оскільки позивач належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження доводів суду в частині відсотків не надав, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про можливість задоволення вказаної вимоги, не взявши до уваги відсутність передбачених законом підстав для стягнення відсотків в зв`язку з їх недоведеністю.

Підсумовувала, що ухвалення судом оскаржуваного рішення відбулось без застосування норм матеріального права, яку необхідно застосувати, а саме ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також із порушенням норм процесуального права, що призвело до незаконного покладанням на відповідача обов`язків по сплаті відсотків за користування кредитом.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Споживчий центр» з пропозицією про укладення кредитного договору (офертою), підписаною одноразовим ідентифікатором С688. Пунктом 4.5 оферти передбачалося, що орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 75979 %. Загальні витрати за кредитом 8400 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 18400 грн. Інші умови, зокрема дата надання/видачі кредиту, сума кредиту, строк, на який надається кредит, дата повернення кредиту, проценти за користування кредитом, встановлюються у заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору (а. с. 18 - 24).

Згідно заявки від 20 квітня 2023 року, укладеної ОСОБА_1 із ТОВ «Споживчий центр», підписаної одноразовим ідентифікатором С688 (а. с. 25 - 28), відповідно до умов кредитного договору № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року, позичальнику надається кредит на наступних умовах: дата надання кредиту 20 квітня 2023 року, сума кредиту 10000 грн., строк, на який надається кредит - 42 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 31 травня 2023 року, первинний період користування кредитом 14 днів дня його надання (надалі Первинний період); черговий період користування кредитом кожні наступні 14 днів з дня закінчення первинного періоду (надалі черговий період). Період користування ставкою «Економ» - період фактичного користування кредитом, протягом якого застосовується фіксована процентна ставка «Економ», який розпочинається в день, наступний за днем сплати позичальником повністю всіх процентів, нарахованих на дату платежу, та закінчується через 14 днів (надалі період «Економ»). Ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2 % за 1 день користування кредитом, який застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ». Ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 3 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, крім первинного періоду та періоду «Економ».

Проценти розраховуються шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового чергового повернення) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді.

Графік платежів: проценти, розраховані вищевказаним способом за первинний, черговий періоди, сплачуються в останній день первинного, чергового періоду відповідно. Проценти, розраховані за період «Економ», сплачуються в останній день періоду «Економ»; при співпадінні/частковому співпадінні первинного/чергового періоду з періодом «Економ» проценти сплачуються в останній день періоду «Економ»; кількість платежів зі сплати процентів дорівнює кількості періодів, за які сплачуються проценти. Сума кредиту у розмірі 10000 грн. сплачується одним платежем в останній день строку, на який надається кредит.

Позичальником ОСОБА_1 підписано також одноразовим ідентифікатором С688 таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року (а. с. 32).

На а. с. 31 знаходиться скріншот екранної форми під час укладення договору, підписаного одноразовим ідентифікатором С688 (а. с. 31).

Довідкою LiqPay від 20 квітня 2023 року підтверджується видача кредитних коштів за договором № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року в розмірі 10000 грн. (а. с. 33).

Згідно наданої позивачем довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року, заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору складає 10000 грн. основний борг, 11125 грн. процентів, разом 21125 грн. (а. с. 13).

На а. с. 14 - 17 знаходиться копія паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису, умови кредитування в якому відповідають умовам кредитного договору № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копію сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06 серпня 2024 року № 311 на ім`я ОСОБА_1 про зникнення безвісти ОСОБА_3 15 липня 2024 року, копію витягу від 30 листопада 2024 року з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у якому наявні відомості про зникнення безвісти ОСОБА_3 06 серпня 2024 року, дата набуття статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин - 10 вересня 2024 року, копію свідоцтва про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03 червня 2000 року, копію довідки в/а 3066 від 02 грудня 2023 року № 729 про те, що ОСОБА_3 дійсно в період з 10 липня 2024 року по 15 липня 2025 року (який зник безвісти) брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; копія довідки в/ч НОМЕР_1 від 23 грудня 2024 року № 2649 про те, що штаб-сержант ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за контрактом у в/ч НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 з 24 лютого 2006 року по теперішній час, копію посвідчення ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , виданого 04 червня 2024 року, згідно якого ОСОБА_3 перебуває на військовій службі в Національній гвардії України; копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьками яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 8 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. До відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2024 року відкрито провадження в даній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з повідомленням (викликом) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали (а. с. 38).

Копію ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2024 року разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї документів направлено на адресу ОСОБА_1 , разом із тим, поштове відправлення було повернуте до суду з відмітками про відсутність адресата за вказаною адресою (а. с. 57) та про закінчення терміну зберігання (а. с. 68), отже, докази отримання нею копії позовної заяви з додатками та ухвали суду в матеріалах справи відсутні.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви із додатками, а відтак відсутні докази обізнаності відповідача про рух справи в суді першої інстанції, причини неподання нею доказів до суду першої інстанції визнаються апеляційним судом поважними, а відтак дані докази приймаються судом.

Апеляційний суд також враховує, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем, та їх оцінка є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За змістом частин першої та другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Таким спеціальним законом є Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності станом на час укладення договору від 30 листопада 2021 року між сторонами, і який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразового ідентифікатору є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено і відповідачем в апеляційній скарзі не заперечується, що кредитний договір № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року був підписаний відповідачем відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тим самим остання акцептувала пропозицію позивача та уклала кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора на сайті ТОВ «Споживчий Центр», який отримала на свій мобільний телефон, отже, між сторонами було укладено письмовий правочин за допомогою електронного засобу зв`язку; договір підписаний його сторонами з використанням одноразового ідентифікатора, який став законною підставою на вчинення передбачених цими документами дій. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків.

Також судом першої інстанції встановлено і відповідачем в апеляційній скарзі не заперечується, що позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит у встановленому у договорі розмірі, що підтверджується копією чеку від 20 квітня 2023 року № (а. с. 33), проте відповідач порушила умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені договором строки та порядку, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість

Як вбачається з аналізу апеляційної скарги, її доводи зосереджені на запереченні суми нарахованих відсотків в розмірі 11125 грн., який відповідач вважала безпідставно нарахованою та необґрунтованою, посилаючись на те, що ухвалення судом оскаржуваного рішення відбулось без застосування норм матеріального права, яку необхідно застосувати, а саме ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також із порушенням норм процесуального права, що призвело до незаконного покладанням на відповідача обов`язків по сплаті відсотків за користування кредитом.

Оцінюючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що згідно чинної редакції частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ), згідно якої військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Разом із тим, ці положення внесені до Закону №2011-ХІІ згідно із Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року.

На час виникнення спірних правовідносин, а саме, у період з 20 квітня 2023 року по 31 травня 2023 року, частина п`ятнадцята статті 14 Закону №2011-ХІІ була викладена в такій редакції: «Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.».

Тобто на момент укладення сторонами кредитного договору та строку його дії дружини (чоловіки) військовослужбовців, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, та військовослужбовці під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, не звільнялися від сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Відповідно до частини 2 статті 5 ЦПК України акт цивільного законодавства не має зворотної сили у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність.

Як встановлено з умов договору № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року, проценти не є цивільною відповідальністю боржника за невиконання зобов`язань за цим договором, а є процентами за користування кредитними коштами, тому в даному випадку до цих правовідносин не може бути застосовано принцип зворотної сили закону у часі.

Крім того, конструкція частини 15 статті 14 Закону № 2011-ХІІ не передбачає звільнення військовослужбовців та членів їхніх сімей від сплати відсотків за користування кредитом, а лише визначає умови, за яких такі відсотки не нараховуються. Законодавець чітко встановив, що ці умови пов`язані з певними періодами проходження військової служби. Враховуючи це, підстав для застосування принципу зворотної дії закону в часі до спірних правовідносин не вбачається.

Отже, із урахуванням вимог статті 5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства в часі, чинна норма частини 15 статті 14 Закону № 2011-ХІІ, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі не регулює спірні правовідносини сторін.

З огляду на викладене, на ОСОБА_1 не поширюються положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у межах цієї справи, оскільки проценти за кредитом, нарахування яких відповідач вважає неправомірним, були нараховані до набрання чинності змінами до зазначеної норми Закону.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Разом із тим, апеляційний суд частково погоджується зі слушними доводами апеляційної скарги, що довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором не містить детальний розрахунок всіх складників кредитної заборгованості, зокрема за відсотками, та вочевидь суперечить паспорту споживчого кредиту, згідно якого загальні витрати за кредитом становлять 8400 грн., а орієнтовна загальна вартість кредиту 18400 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором, надана разом із позовом, та у якій зазначено, що проценти нараховані за період з 20 квітня 2023 року по 31 травня 2023 року в загальному розмірі 11125 грн. (а. с. 13), не може вважатися обґрунтованим розрахунком сум, що стягуються, оскільки із неї не можна дійти висновку, які проценти застосовувались ТОВ «Споживчий центр» при їх нарахуванні, враховуючи, що за умовами договору № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року строк кредитування складається з декількох періодів, за кожен із яких передбачається сплата відсотків у різних розмірах.

Натомість, у паспорті споживчого кредиту ТОВ «Споживчий центр», підписаного відповідачем, передбачено загальні витрати за кредитом 8400 грн., а орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) - 18400 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній станом на час укладення кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

Апеляційний суд враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), постановах Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 760/11927/16, від 04 вересня 2024 року у справі № 501/2439/22, від 23 квітня 2025 року у справі № 201/6750/16-ц та інших викладено правовий висновок, згідно якого, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

При цьому суд не позбавлений права, більше того зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. Для цього суд повинен застосувати умови кредитного договору і вимоги закону.

Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд першої інстанції всупереч наведених норм процесуального права належним чином не перевірив обґрунтованість позовних вимог банку, не дослідив умови кредитного договору та паспорту споживчого кредиту, не звернув уваги на різницю між загальним розміром відсотків, які передбачались цими умовами (8400 грн.) та між фактично нарахованими відсотками (11125 грн.), у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються, позовна заява не містить, і оскільки відповідно до умов кредитного договору № 17.04.2023-100001210 від 20 квітня 2023 року, позичальнику надається кредит на наступних умовах: дата надання кредиту 20 квітня 2023 року, сума кредиту 10000 грн., строк, на який надається кредит - 42 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 31 травня 2023 року, проценти розраховуються шляхом множення кредиту на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді; первинний період користування кредитом 14 днів дня його надання; черговий період користування кредитом кожні наступні 14 днів з дня закінчення первинного періоду; ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2 % за 1 день користування кредитом, який застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ»; ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 3 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, крім первинного періоду та періоду «Економ»; умовами паспорту споживчого кредиту передбачено розмір загальних витрат за кредитом 8400 грн., а орієнтовної загальної вартості кредиту - 18400 грн., апеляційний суд приходить до висновку, що доведеним розміром заборгованості по процентам за користування кредитом є 8400 грн., які підлягали стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр».

Крім того, з відповідача не підлягав стягненню судовий збір, оскільки відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вона підлягала звільненню від сплати судового збору в усіх судових інстанціях як член сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи, на підтвердження чого нею надано копію витягу від 30 листопада 2024 року з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у якому наявні відомості про зникнення безвісти чоловіка відповідача ОСОБА_3 06 серпня 2024 року, дата набуття статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин - 10 вересня 2024 року.

Таким чином, висновки щодо розміру заборгованості за процентами зроблені судом в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю обставинам справи, припустився порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям нової постанови, якою позов ТОВ «Споживчий центр» задовольняється частково шляхом стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10000 грн., процентів за користування кредитом в розмірі 8400 грн., та компенсацією судових витрат, понесених ТОВ «Споживчий центр» за подання позовної заяви пропорційно до задоволення позову (87 %) у розмірі 2 107,49 грн. судового збору, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 54 % (відповідач просила стягнути з неї заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10000 грн., постановою апеляційного суду стягнуто заборгованість за тілом кредиту та процентами в розмірі 18400 грн.), судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до її задоволення в розмірі 1962,14 грн. підлягає стягненню з позивача ТОВ «Споживчий центр» в дохід держави.

Таким чином, остаточний розмір судового збору, який підлягає компенсації позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, становитиме 145,35 грн. (2107,49 грн. - 1962,14 грн.).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (м. Київ вул. Саксаганського 133а ) заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10000 грн., за процентами в розмірі 8400 грн., всього 18400 грн.

Судові витрати за подання позовної заяви, понесені Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» в розмірі 145,35 грн., компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.