Справа № 150/40/25
Провадження № 22-ц/801/1207/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цимбалюк Л. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 рокуСправа № 150/40/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Оніщука В. В., Панасюка О. С.,

розглянувши без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Лихотою Оксаною Володимирівною, на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 20 березня 2025 рокуу с. Мазурівкасуддею цього суду Цимбалюк Л.П., дата складання повного тексту судового рішення відповідає даті його ухвалення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (далі ТОВ «СВЕА ФІНАНС») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що 17.04.2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № Z52.20252.003862391. Відповідно до п. 1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит у розмірі 18 848 грн на поточні потреби, а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами і платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно із Графіком платежів. Кредит надавався строком на 36 місяців. За користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 0, 01 % річних від залишкової суми кредиту.

Підписанням відповідного Кредитного договору позичальник також приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діяла станом на дату укладення договору, і яка розміщена за посиланням https://ideabank.ua/uk/about/public -contracts) та підтвердив свою обізнаність про Умови та Тарифи Банку.

На виконання умов вищевказаного договору АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконало повністю.

При цьому, відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.

Всупереч умов Кредитного договору, відповідач не здійснив своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у договорі, чим суттєво порушив взяті на себе договірні зобов`язання.

25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва - «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»), було укладено договір факторингу № 01.02- 31/23.

Відповідно до договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників. В тому числі за даним договором факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за договором № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року.

Згідно із розрахунком заборгованості по Кредитному договору № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «СВЕА ФІНАНС» станом на дату подачі позову, складала заборгованість за основним боргом - 9 948,20 грн; заборгованість за відсотками - 02,89 грн; заборгованість за іншими процентними платежами - 23 954,17 грн. Загальна сума заборгованості - 33 905, 26 грн.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року в розмірі 33 905, 26 грн та судовий збір.

20.03.2025 рокурішенням Чернівецького районногосуду Вінницької області вказаний вище позов задоволено. Стягнено із ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за Кредитним договором № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року у розмірі 33 905, 26 грн, а також 2 422, 40 грн. судового збору.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Лихоту О.В., подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що з наданого ТОВ "СВЕА - ФІНАНС" розрахунку вбачається, що дата останнього платежу по кредиту здійснена ОСОБА_1 18.12.2019 року, тому позовна давність у три роки щодо стягнення основного боргу сплила 18.12.2022 року, про що зазначалось в суді першої інстанції, однак скаржник вважає, що суд першої інстанції наведеного не врахував.

Крім того, скаржник посилається на те, що позивач не надав детального розрахунку нарахованих відсотків, а тому вимоги в цій частині є необґрунтованими.

З поміж іншого, апелянт зауважує, що позивачем нараховано відсотки всупереч умовам кредитного договору. Вважає, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань позичальником, не може перевищувати половини суми, одержаної позичальником за таким договором, тобто отримавши кошти в розмірі 18 848 грн, сума нарахованих відсотків не може перевищувати 9 424 грн, однак кредитором було нараховано 23 954, 17 грн відсотків.

Між тим, звертає увагу суду на те, що докази оплати ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на користь АТ «Ідея Банк» грошової вимоги відсутні в матеріалах справи, а тому договір факторингу, укладений між ТОВ «СВЕА ФІНАНС» та АТ «Ідея Банк», вважається договором відступлення права вимоги. Проте скаржник переконаний, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни, однак не за кредитним договором.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині з огляду на таке.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам не у повній мірі.

Судом встановлено, що 17.04.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z52.20252.003862391. Відповідно до п. 1 кредитного договору, Банк надає Позичальнику Кредит у розмірі 18 848 грн на поточні потреби, а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами і платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно із Графіком платежів. Кредит надавався строком на 36 місяців із відсотковою ставкою за користування кредитом 0,01%. Підписанням відповідного Кредитного договору Позичальник також приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діяла станом на дату укладення договору, і яка розміщена за посиланням https://ideabank.ua/uk/about/public -contracts) та підтвердив свою обізнаність про Умови та Тарифи Банку. Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесках включно до 17 дня/числа кожного місяця, відповідно до графіку щомісячних платежів (п. 2.1. договору). Відповідно до п. 3.3.1. договору передбачено, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, банк має право нараховувати пеню, за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15 % - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 календарного дня та по день повного погашення заборгованості за цим договором, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань позичальником на підставі договору, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п. 3.3.3. договору позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу банку зобов`язаний оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. У відповідності до п. 5.7. договору згідно з Законом України «Про споживче кредитування», реальна річна процентна ставка складає 135,49842835%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) на момент укладання договору складає 43 888,53 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов`язань відповідно до п. 2.1 цього договору та за дії процентної ставки, вказаної в п. 1.4 договору. Договір підписано власноручним підписом відповідача та відповідно до п. 5.2 договір набрав чинності з моменту його підписання (а.с. 9).

Згідно із довідкою-розрахунком заборгованості станом на 25.07.2023 року по Кредитному договору № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року заборгованість ОСОБА_1 , складає: заборгованість за основним боргом - 9 948,20 грн; заборгованість за відсотками - 02,89 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями - 23 954,17 грн. Всього заборгованість складає - 33 905,26 грн (зворот а.с. 14).

Користування кредитними коштами також підтверджується випискою з 17.04.2018 року по 25.07.2023 року про рух коштів по рахунку відповідача, з якої вбачається, шо останнє погашення за кредитом було здійснено 18.12.2019 року (а.с. 14-15).

25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва - «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»), було укладено Договір факторингу № 01.02- 31/23. Відповідно до договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників. В тому числі, за даним договором факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за договором № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018. Пунктом 4.1 розділу 4 Договору факторингу визначено, що фактор зобов`язується сплатити клієнту суму фінансування в розмірі 11 963 508 грн шляхом перерахунку 100% вказаної суми на рахунки клієнта. (а.с. 16-18).

Відповідно до платіжної інструкції № 9217 від 26.07.2023 року фактором ТОВ РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (ТОВ «СВЕА ФІНАНС») сплачено клієнту АТ «Ідея Банк», плату за відступлення права вимоги за договір факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року в розмірі 11 963 508 гривень (а.с. 19).

З відомостей витягу з Реєстру боржників № 3 до Договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року встановлено, що до ТОВ «РОСВЕН ІНФЕСТ УКРАЇНА» (ТОВ «СВЕА ФІНАНС») перейшло право вимоги за кредитним договором № Z52.20252.003862391, загальна сума заборгованості якого становить 33 905,26 грн, боржником є ОСОБА_1 (а.с. 21).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконала свого зобов`язання, а саме не повернула кредитні кошти та не сплатила проценти за користування кредитними коштами, а тому на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, дійшов висновку про задоволення позову.

Крім того, суд зазначив, що відступлення права грошової вимоги АТ «Ідея Банк» до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року та набуття такого права ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва ТОВ «РОСВЕН ІНФЕСТ УКРАЇНА») відбулося відповідно до норм чинного законодавства та договірних умов.

Щодо доводів представника відповідача про застосування позовної давності, суд зазначив, що починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року, фактично діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні, а тому строк позовної давності позивачем у цій справі не пропущений.

Апеляційний суд частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач отримала кредитні кошти, однак вчасно їх не повернула, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної заборгованості.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позовна давність у три роки щодо стягнення основного боргу сплила 18.12.2022 року, оскільки дата останнього платежу по кредиту здійснена ОСОБА_1 18.12.2019 року.

Однак, наведені доводи скаржника колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року.

В той же час, з початком повномасштабного вторгнення, 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набув чинності 17 березня 2022 року «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається.

З приводу застосування вищезазначених норм закону Верховний Суд висловив свою позицію в постановах від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21, від 13 липня 2023 року у справі № 910/14550/17, від 29 травня 2024 року у справі № 523/19380/21, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, від 03 грудня 2024 року у справі № 910/2721/23.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строки позовної давності були зупинені з 02.04.2020 року, а позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції усічні 2025 року.

Отже, колегія судів, дослідивши матеріали справи, дійшла до висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності на звернення до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що докази оплати ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на користь АТ «Ідея Банк» грошової вимоги відсутні в матеріалах справи, а тому договір факторингу, укладений між ТОВ «СВЕА ФІНАНС» та АТ «Ідея Банк», вважається договором відступлення права вимоги спростовуються матеріалами справи, зокрема платіжною інструкцією № 9217 від 26.07.2023 року, з якої вбачається, що фактором ТОВ РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (ТОВ «СВЕА ФІНАНС») сплачено клієнту АТ «Ідея Банк» плату за відступлення права вимоги за договір факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року в розмірі 11 963 508 грн.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право набуло статус нового кредитора. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені у статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Як встановлено судом, 25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва - «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»), було укладено Договір факторингу № 01.02- 31/23. Відповідно до договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників. В тому числі, за даним договором факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за договором № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року.

Враховуючи наведені положення закону та зміст долученого позивачем договору факторингу, реєстру боржників, колегія суддів доходить переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року.

Як визначено п. 1.4 кредитного договору№ Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-Центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо; позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до паспорту споживчого кредиту передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту, яка складає 3,69 % від початкової суми кредиту.

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена в графіку платежів. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 695,49 грн щомісяця.

Разом з тим, 10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»)

Відповідно до п. 1 кредитного договору № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року, банк надав позичальнику кредит у розмірі 18 848 грн на поточні потреби.

Таким чином, з урахуванням п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», зазначений кредитний договір відноситься до споживчого кредиту.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

На виконання вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст.11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав, оскільки встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.

Враховуючи те, що пунктом 1.4 кредитного договору № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції вважає, що вказане положення є нікчемними.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про задоволення вимог позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями у розмірі 23 954,17 грн є помилковими та не відповідають обставинам справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо неправильне застосування судом норм матеріального права знайшли своє підтвердження, та доходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями у розмірі 23 954,17 грн та ухвалити нове, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити, а також скасувати в частині стягнення судового збору.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Частиною 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог (29,34%), вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 710, 73 грн та із позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги у розмірі 852, 87 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Лихотою Оксаною Володимирівною задовольнити частково.

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 20 березня 2025 скасувати в частині розподілу судових витрат, а також задоволених позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором № Z52.20252.003862391 від 17.04.2018 року за нарахованими та несплаченими комісіями у розмірі 23 954,17 грн та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 710, 73 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 852, 87 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС», місцезнаходження: бульвар Вацлава Гавела, буд.6, м.Київ, 03124, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: В. В. Оніщук

О. С. Панасюк