Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

16 липня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді Придачука О.А.

за участю секретаря Бомбушкаря В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Куруц Андрій Андрійович, до товариства з обмеженою відповідальністю «Превеншн Госпіталь» про визнання трудових відносин припиненими

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в інтересах якої діє адвокат Куруц А.А., звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Превеншн Госпіталь» про визнання трудових відносин припиненими.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.03.2023 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду адміністратора чергового в ТОВ «Превеншн Госпіталь» згідно наказу № 46-к від 07.03.2023 року, що підтверджується відомостями з трудової книжки НОМЕР_1 . Між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір. Позивач виконував належним чином свої трудові обов`язами, але розрахунок за виконану працю здійснювався із затримками, інколи не в повному обсязі. 15.05.2024 року позивач надіслала на адресу відповідача заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 03.06.2024 року, що підтверджується цінним листом № 563. 20.05.2024 року відповідач отримав вищевказану заяву про звільнення, що підтверджується відомостями з сервісу «Укрпошта». Позивачем отримана наручно трудова книжка, але в ній відсутній запис про звільнення з роботи, виплату працівникові всіх коштів, належних при звільненні відповідачу не здійснено. Після неодноразових звернень позивача до директора ОСОБА_2 останній запевнив, що нададуть наказ на звільнення та здійснять повний розрахунок, але цього зроблено не було. В подальшому останній почав ігнорувати прохання, не відповідав на телефонні дзвінки та уникати позивача, в тому числі приймати кореспонденцію від нього. 05.06.2024 року позивач звернулася із заявою до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про проведення перевірки відповідача. 20.06.2024 року листом за № ЗХ/3/609-ЗВ-24 Західне регіональне управління Державної служби з питань праці повідомило, що позивачу відмовлено у погодженні перевірки ТОВ «Превеншн Госпіталь» та рекомендувала звернутися до суду. 06.08.2024 року позивач повторно звернувся до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з проханням здійснити перевірку ТОВ «Превеншн Госпіталь» () щодо дотримання вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині виплати належних ОСОБА_1 грошових коштів (заробітної плати) та дотримання процедури припинення трудових відносин відповідно до сит. 47,116 КЗпП України (в т.ч. видачі наказу про звільнення, внесення запису до трудової книжки та виплати коштів працівникові). 15.08.202 року від Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці одержано відповідь за № ЗХ/3.2/817-ЗВ-24 відповідно до якої повідомлено, що в процесі підготовки рішення було проведено інформаційно-профілактичне відвідування ТОВ «Превеншн Госпіталь» за адресою: м. Ужгород, вул. Східна, 4/1 в ході якого встановлено, що директор товариства ОСОБА_2 у телефонній розмові пояснив, що у м. Ужгород не перебуває, керівництвом підприємства не займається та перебуває у судових та кримінальних провадженнях із засновниками товариства. Зокрема, ним подано позов до суду про звільнення його з посади директора (з його слів). Відтак, директор товариства Лукович Ю.С. заявив, що не може звільнити ОСОБА_1 з роботи за її заявою, позаяк не має доступ до товариства та його документації. У зв`язку з наведеним, Управління констатувало, що ОСОБА_1 і надалі перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Превеншн Госпіталь», передбачена законодавством процедура звільнення з роботи не завершена, відтак підстави для проведення розрахунку при звільненні з роботи відсутні.

Також позивач зазначає, що 12.07.2024 року було надіслано адвокатський запит із проханням надати належним чином завірені: копію наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 , наказу про звільнення з роботи ОСОБА_1 та довідку про заробітну плату з 01.06.2023 року по 03.06.2024 року, що підтверджується листом за № 281, який був не вручений відповідачеві під час доставки. Тобто, відповідач не приймає кореспонденцію від позивача та його адвоката.

Позивач вказує, що згідно відомостей з Пенсійного фонду України за довідкою форми ОК-5 відповідач подавав звітність щодо нарахування пенсії та сплати страхових внесків виключно по вересень 2023 року. В той же час, остання виплата заробітної плати від відповідача була здійснена 08.11.2023 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк».

Зазначає, що відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

При цьому, згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Отже, безумовним є право працівника припинити трудові відносини, тим більше, коли роботодавець відповідач не виконує умови законодавства про працю (в даному випадку не виплачує заробітну плату).

А тому просить суд визнати трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ «Превеншн Госпіталь» припиненими з 03.06.2024 року, у зв"язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади адміністратор черговий ТОВ «Првеншн Госпіталь», на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що позовну вимогу, про визнання трудових відносини припиненими, просять задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд уважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи суд доходить наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.03.2023 року відповідно до наказу №46-к від 07.03.2023 р. прийнята на посаду адміністратор черговий у ТОВ «Превеншн Госпіталь», що підтверджується записом у трудовій книжці НОМЕР_1 .

Також встановлено , що позивач 15.05.2024 року надіслала на адресу відповідача заяву про звільнення її із займаної посади за власним бажанням з 03 червня 2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 563, який вручено представнику ТОВ «Превеншн Госпіталь» 20.05.2024 року.

Однак, відповіді на вказану заяву від ТОВ «Превеншн Госпіталь» ОСОБА_1 не надійшло.

Позивачка зазначає , що трудова книжка отримана нею наручно, але у ній відсутній запис про звільнення з роботи, виплати усіх кошті належних при звільненні не здійснено. Після неодноразових звернень позивача до директора товариства Лукович Ю.С. останній запевнив, що нададуть наказ на звільнення та здійснять повний розрахунок, але цього зроблено не було.

Як убачається з листа відповіді Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 15.08.2024 року, при проведенні перевірки звернення ОСОБА_1 щодо недотримання процедури звільнення її з роботи та не проведення з нею рорахунку Управлінням здійснено інформаційно-профілактичне відвідування ТОВ «Превеншн Госпіталь» за адресою: м. Ужгород, вул.. Східна, 4/1 в ході якого встановлено, що директор товариства ОСОБА_2 у телефонній розмові пояснив, що у м. Ужгород не перебуває, керівництвом підприємства не займається та перебуває у судових та кримінальних провадженнях із засновниками товариства. Зокрема, ним подано позов до суду про звільнення його з посади директора (з його слів). Відтак, директор товариства Лукович Ю.С. заявив, що не може звільнити ОСОБА_1 з роботи за її заявою, позаяк не має доступ до товариства та його документації. У зв`язку з наведеним, Управління констатувало, що ОСОБА_1 і надалі перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Превеншн Госпіталь», передбачена законодавством процедура звільнення з роботи не завершена.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, від 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Право на працю закладено у самій людській природі. Його має кожна людина, воно є невідчужуваним, тому самій особі належить виключне право розпоряджатися своїми здібностями до праці.

Право позивача на звільнення з роботи закріплене Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Пунктом 1 ч.1 ст.23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору також є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 3 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Таким чином за змістом положень ст. 38 КЗпП України право позивача на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок ТОВ «Превеншн Госпіталь» розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення.

Як убачається з позовної заяви підставою для подачі ОСОБА_1 заяви про звільнення з посада адміністратор черговий у ТОВ «Превеншн Госпіталь» за власним бажанням стало невиконання ТОВ «Превеншн Госпіталь» обов"язку щодо виплати заробітної плати.

Зазначене твердження позивача підтверджується довідкою форми ОК-5, з якої убачається, що ТОВ «Превеншн Госпіталь» подавав звітність щодо нарахування пенсії та сплати страхових внесків включно по вересень 2023 року, а також випискою з банківського рахунку позивача в АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до якого остання виплата заробітної плати ОСОБА_1 від відповідача була здійснена 08.11.2023 року.

Відповідно до ст.1 ЗУ "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 21 ЗУ "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.24 ЗУ "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Уповноважені на звільнення ОСОБА_1 посадові особи ТОВ «Превеншн Госпіталь», в даному випадку проігнорували заяву позивача про її звільнення і не розглянули таку по суті протягом передбачених законодавством строків.

З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася в не розгляді та не вжитті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності Товариства та не виплаті заробітної плати відповідачем були порушені трудові права позивачки, зокрема, її право бути звільненою із займаної посади за власним бажанням, та право на заробітну плату,

Отже, право позивача на звільнення з роботи за власним бажанням, передбачене ч. 3 ст. 38 КзПП, та право на заробітну плату, є порушеним, таке порушення є триваючим та може бути захищене судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; зміна правовідношення; припинення правовідношення (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Частинами третьою та шостою статті 13 ЦК України, визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом

За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання трудових відносини між ОСОБА_1 та ТОВ «Превеншн Госпіталь» припиненими з 03.06.2024 року, у зв"язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади адміністратор черговий ТОВ «Првеншн Госпіталь», на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому з огляду на задоволення судом немайнової позовної вимоги про визнання трудових відносин припиненими з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 36, 38,141 КЗпП України, ст. ст.1, 21, 24 ЗУ "Про оплату праці", ст. ст. 10, 12,13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 280-282, 284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Куруц Андрій Андрійович, до товариства з обмеженою відповідальністю «Превеншн Госпіталь» про визнання трудових відносин припиненими задовольнити.

Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та товариством з обмеженою відповідальністю «Превеншн Госпіталь» (, адреса реєстрації: 88000, м. Ужгород, вул. Швабська, буд. 70 кв. 12) припиненими з 03.06.2024 року, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади адміністратор черговий товариства з обмеженою відповідальністю «Превеншн Госпіталь», на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Превеншн Госпіталь» (, адреса реєстрації: 88000, м. Ужгород, вул. Швабська, буд. 70 кв. 12) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук