Справа № 481/376/25
Провадж.№ 2/481/264/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

заочне

22.07.2025 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді Уманської О.В.,

за участі секретаря Кузьміної Н.П.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Павлова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду міста Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою адвоката Павлова Юрія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко Алла Володимирівна, про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем на момент його смерті,

Установив:

10.03.2025 року представник позивача Павлов Ю.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить встановити факт не проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , у віці 75 років, який на момент смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме: житловий будинок за адресою: Миколаївська область, Баштанський район, с.Новодмитрівка, присадибну земельну ділянку площею 0,52 га та земельну ділянку площею 5,89 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Новобузької міської ради Баштанського району Миколаївської області, які належали йог батьку ОСОБА_1 . На підставі заяви позивача було заведено спадкову справу № 10/2023 від 03.03.2023. Однак нотаріус листоп від 13.11.2024 № 202/02-14 повідомила, що видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька не є можливим, оскільки існує заповіт посвідчений Новомихайлівською сільською радою 20.07.2016 № 6 на користь сина спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав та був зареєстрований із спадкодавцем на момент його смерті. Однак, фактично ОСОБА_2 із своїм батьком не проживає вже тривалий час, інколи він приїздив у гості, останній раз у 2016 році, коли і був складений заповіт. Після того жодного разу відповідач не провідував батька, а з початком повномасштабного вторгнення взагалі не приїздить на територію України оскільки постійно проживає на тимчасово окупованій російською федерацією території. Встановлення факту непроживання відповідача зі спадкодавцем на момент його смерті необхідно ОСОБА_1 для оформлення спадкових прав.

Ухвалою суду Новобузького районного суду Миколаївської області від 24.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 17.06.2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено досудового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що брат вже близько 30 років проживає на території російської федерації в різних містах, оскільки вже тричі був одружений. Він знає пр. смерть батька, хоча і не приїздив на його похорони. Також він знає про спадщину, яка залишилась, але не бажає приїжджати для її оформлення, залишив це питання для вирішення позивачу.

Представник позивача - адвокат Павлов Ю.В. також просив задовольнити позовні вимоги з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 про час та дату розгляду справи повідомлялася належним чином, в підготовче та судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Приватний нотаріус Савченко А.В. в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин, відзив на позов до суду не надав, а також за наявності згоди позивача, суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, докази надані в їх обґрунтування, вважає, що зазначені в заяві вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 21.03.1970 року ( а.с.4).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 12.10.2022 (а.с.3). Останній на момент смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ним були зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 64).

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 5,89 га повністю заповів сину ОСОБА_5 , 1980 року народження (а. с.66).

Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на усе майно, яке належали його батькові ОСОБА_3 . Приватним нотаріусам Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко А.В. було заведено спадкову справу 03.03.2023 року № 10/2023 (а.с. 55-68).

Проте, листом № 202/02-14 від 13.11.2024 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки існує заповіт, посвідчений Новомихайлівською сільською радою Новобузького району Миколаївської області 20.07.2016 року № 6 на користь сина спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем на день смерті, та є спадкоємцем, який прийняв спадщину (а.с. 14).

Допитана у якості свідка ОСОБА_6 , яка є сусідкою спадкодавця підтвердили факт, що відповідач ОСОБА_2 більше 30 років відсутній за місцем проживання свого батька, інколи приїздив у готі, однак останні років 10 не був.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми спадкового права Цивільного кодексу України та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до статей1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті1220, 1222 ЦК України).

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина 3статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17.

Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні`реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Так, згідно статей 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним Кодексом, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Способи захисту цивільних прав визначені частиною другою статті 16 ЦК України, відповідно до абзацу дванадцятого якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

За змістом ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 19.02.2020 року, справа № 210/4458/15-ц; від 04.04.2020 року, справа № 610/1030/18; від 16.06.2020 року, справа № 145/2047/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2023 року у справі № 463/6829/21-ц, у спадкодавця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України «Захист права власності».

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Так, відповідно до ч. 1 статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предметом позову позивач ОСОБА_1 визначив, зокрема, вимогу про встановлення факту непроживання відповідача ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.

Однак, цей обраний позивачем спосіб захисту не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України та не передбачений Книгою шостою ЦК України «Спадкове право».

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Суд зауважує, що саме по собі встановлення факту непроживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не породжує для позивача жодних правових наслідків, проте, за певних умов, матиме значення для відповідача .

Захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обгрунтованості вимог.

У постанові від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення факту неприйняття спадщини у зв`язку із непроживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є способом захисту, який не ґрунтується на законі.

Отже ОСОБА_1 з метою реалізації своїх спадкових прав не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом, в межах якого й буде встановлений факт прийняття чи неприйняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька.

З огляду на зазначене, суд приходить до переконання щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 33 Конституції України, статтями 15, 16, 29, 1216-1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні`статтями 3, 10, 12, 16, 76-80, 89, 263, 264-268 ЦПК України, суд

Ухвалив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлов Юрій Володимирович, до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко Алла Володимирівна, про встановлення факту непроживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте Новобузьким районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП невідомий.

Третя особа: Приватний нотаріус Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко Алла Володимирівна, адреса: АДРЕСА_4 .

Повний тест рішення складений 22.07.2025 року.

Суддя