ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною вище позовною заявою, яку обґрунтовував тим, що сторони перебували у шлюбі з 03 вересня 2010 року. В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2024 шлюб укладений між ним та ОСОБА_2 розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 . Вказаним судовим рішенням встановлено, що дитина проживає з батьком, відповідачка проживає за іншою адресою.

Приблизно з грудня 2023 року позивач самостійно виховує та утримує свою дитину ОСОБА_3 , а мати ОСОБА_2 участі в її вихованні та утриманні не бере.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово ініціював перед ОСОБА_2 питання щодо врегулювання ситуації навколо обставин по вихованню спільної дитини ОСОБА_3 , зокрема шляхом укладення договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьками, та/або шляхом навідування мамою доньки як мінімум один раз на півроку, та/або шляхом організації спілкування мами із донькою через аудіо чи відеозв`язок (телефон, додаток, камера тощо), а також питання щодо участі матері в утриманні дитини.

Втім, ОСОБА_2 фактично відмовляється від своєї участі у вихованні та утриманні ОСОБА_3 , аргументуючи це розірванням сімейних відносин між подружжям, створенню нею нової родини з цивільним чоловіком, який категорично проти, щоб вона спілкувалася з донькою, вважає, що дистанційне спілкування лише призведе до зворотних наслідків, а в частині утримання дитини вказує на відсутність в неї достатнього доходу.

Позивач вказував, що метою звернення до суду із цим позовом є підтвердження наявності вказаного юридичного факту, що необхідно для захисту найкращих інтересів дитини.

Просив встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування посилався на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та практиці Верхового Суду.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначав, що шлюб між ним та відповідачкою розірвано у судовому порядку. Від шлюбу сторони мають неповнолітню

доньку, яка зареєстрована та проживає разом із батьком і саме позивач фактично виховує її та утримує. Мати дитини самоусунулась від виховання доньки у зв`язку зі створенням нової сім`ї та не цікавиться повсякденним життям дитини та її потребами Зазначене носить постійний характер та свідчить на думку позивача про умисне ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків. Також вважає поверховим висновок суду першої інстанції про те, що для підтвердження самостійного виховання та у тримання дитини батьком необхідне виключно існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила прийняти рішення на розсуд суду та проводити судові засідання без її участі у зв`язку із необхідністю перебування за кордоном для працевлаштування. Також повідомила, що вона не бачиться та не спілкується із дитиною з 2023 року та не бажає приймати участь у її вихованні у зв`язку із створенням нової сім`ї. Дитиною опікується батько - позивач у справі. З червня 2025 року вона за договором виїхала на один рік до Польщі.

Про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки до Електронного кабінету третьої особи, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді судової повістки ОСОБА_1 , а також конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення ОСОБА_2 судової повістки «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того матеріали справи містять довідку про доставку судової повістки позивачу та відповідачу у вигляді СМС та на електронну пошту.

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. При цьому ухилення батька чи матері від участі в вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Крім того позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що мати дитини умисно ухиляється від виконання обов`язків з виховання та утримання дитини чи реалізації своїх прав щодо неї.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини, який йому потрібний з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника як батька.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи

перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).

Судом першої інстанції встановлено,що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2010 року. Від цього шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Вказаним рішенням суду встановлено, що дитина проживає з батьком.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 29 березня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року у справі №202/4394/24, провадження №2/202/3340/2024 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Слобожанської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на утримання дитини, провадження у цивільній справі № 202/4394/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Слобожанської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в частині позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком - закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Згідно з довідкою Центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї зареєстрованих входять: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уповноважений власник, зареєстрована з 03.06.1991 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , син, зареєстрований з 21.04.2005 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , онука, зареєстрована з 10.05.2023 року.

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , учениці 8-Б класу Дніпровського ліцею №7 Дніпровської міської ради, дівчинка навчається в ліцеї з 5 класу. Батько відвідує батьківські збори, користується у доньки авторитетом.

У справі, що переглядається позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 для забезпечення найкращих інтересів дитини у зв`язку із самоусуненням матері від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу на обставини,які підтверджують проживання дитини разом з батьком та її виховання батьком, оскільки мати дитини наразі перебуває за кордоном за договором строком на один рік.

Крім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року про розірвання шлюбу встановлено, що дитина сторін ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами. Цим же рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини.

Відповідно до положень ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному

порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Відповідно до рішення від 02 серпня 2024 року у справі №202/4394/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, а також стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь позивача на утримання спільної дитини ОСОБА_3 .. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року провадження у справі №202/4394/24 в частині вимог про визначення місця проживання дитини з батьком закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву матері, в якій вона зазначала, що не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом із батьком.

Таким чином, у судових рішеннях, які набрали законної сили встановлено, що ОСОБА_3 після розлучення батьків проживає разом із батьком, а мати не заперечує проти цього і проживає окремо.

Крім того, факт проживання неповнолітньої доньки разом із батьком підтверджується в рамках розгляду цієї справи довідками про склад сім`ї. Також матеріли справи містять докази того, що мати дитини не проживає разом із ними та не приймає участь у житті та вихованні дитини (довідки з навчальних закладів), а з доданих до відзиву на апеляційну скаргу документів взагалі вбачається її виїзд за кордон на тривалий час у зв`язку із працевлаштуванням.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами доведено факт самостійного виховання дочки ОСОБА_3 , на що суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на те, що відповідачем було доведено факт самостійного виховання дочки без участі матері, суд апеляційної інстанції вважає наявні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

З приводу вимог про встановлення факту самостійного утримання батьком своєї дочки, то вони не підлягають задоволенню. Встановлено, що рішенням суду від 02 серпня 2024 року із ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини. Таким чином і на відповідача покладено обов`язок приймати участь в утриманні дитини. З урахуванням зазначеного не має підстав вважати, дитина утримується лише за рахунок позивача. На підставі судового рішення позивач має можливість отримати виконавчі листи та пред`явити їх до виконання.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та встановлення факту самостійного виховання ним дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу позивача задоволено частково та рішення суду першої інстанції скасовано, то на його користь з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 3 028 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 травня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини задовольнити частково.

Встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 028 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Судді: