Справа № 359/3814/24
Провадження № 2/359/316/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

22 липня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Бокей А.В.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору : Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини,-

встановив :

15 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом, яким просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , про що Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУ МЮ (м. Київ) видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ; визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги обґрунтовано тим, що 06 лютого 2020 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, в жовтні 2022 року відповідачка залишила сім`ю. Відповідачка не піклується про дитину, не приділяє їй належної материнської уваги, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Син проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні. Враховуючи викладене, а також те що сторони тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 30 травня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

Ухвалою суду від 09 липня 2024 року задоволено клопотання позивача про виклик свідків.

18 вересня 2024 ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість представник позивача подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, розгляд справи просив здійснити у його та позивача відсутність.

Відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач направила до суду заяву, згідно якої проти задоволення позову не заперечувала.

Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи без її участі, а також надала суду висновок про визначення місця проживання дитини, який просила врахувати при вирішенні справи по суті.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Допитаний як свідок ОСОБА_4 повідомив суду, що позивач є його кумом та раніше вони дружили. У сторін по справі є діти : ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Позивач та відповідач розлучені. ОСОБА_7 живе з батьком з 2022 року, а ОСОБА_5 проживає з ОСОБА_8 . Донька сторін живе окремо з відповідачкою останні 3 роки. Кроім того свідок повідомив, що йому невідомо чи є між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спір щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_9 .

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, допитавши свідка та надавши доказам належну правову оцінку суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_10 у Бориспільському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис № 44. Наведене підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданим 06 лютого 2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 11).

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданим 13 жовтня 2022 року Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 5).

Відповідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справ про розірвання шлюбу суд має встановлювати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, можливість збереження шлюбу в подальшому.

Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Статтею 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей (ст.109 СК України).

Зі змісту позовної заяви, вбачається, що спільне життя у сторін не склалося, подружніх та сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Майновий спір між сторонами відсутній. З цих підстав подальше існування сім`ї неможливе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Суд вважає, що оскільки відповідач визнала позов про розірвання шлюб, примирення не бажає то подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позов в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини, то вона не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за №717 від 08 липня 2024 року, який погоджено рішенням виконавчого комітету міської ради, орган опіки та піклування вважає, що у даній справі відсутній предмет спору, оскільки позовні вимоги мають очевидно штучний характер, так як між сторонами не існує спору щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (а.с. 53-54).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цвільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Подібні висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі за № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі за № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона, згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка розглядається, одним із предметів спору є визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

За змістом абз. 1 ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо,не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Суд встановив, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, а також підтверджується показами допитаного свідка, що ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , за відсутності судового рішення про встановлення місця проживання дитини та рішення органу опіки про визначення місця проживання дитини, оскільки так добровільно вирішено і погоджено батьками дитини.

В свою чергу, ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді підтвердила той факт, що між нею та позивачем немає спору щодо визначення місця проживання дітей, зокрема сина, та вона не заперечувала проти подальшого проживання дитини разом з батьком.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо один від одного, дійшли добровільної згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітній ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивач не довів, що його права порушені, невизнані або оспорюються відповідачкою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі за № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі за №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), від 15 січня 2025 року у справі за № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24).

Відповідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 9338-9394-2363-3391 від 12 квітня 2024 року за подання заяви про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини (дві позовні вимоги), ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп.

Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу задоволено в повному обсязі, крім того відповідач позовні вимоги ОСОБА_2 визнала.

У частині 1 ст. 142 ЦПК України зазначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнан-ня позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач визнала позовні вимоги, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (605 грн. 60 коп.), сплаченого при поданні позову за вимогу немайнову характеру щодо розірвання шлюбу, а іншу частину судового збору (605 грн. 60 коп.) стягнути з відповідача на користь позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесених судових витрат зі сплати судового збору за вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 605 грн. 60 коп.

Керуючись ст.3,6,19,112-114,141,160,161 Сімейного Кодексу України, ст.2,4,12,13,76 - 81,263-265,354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору : Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити частково.

Розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстро-ваний 06 лютого 2020 року у Бориспільському міськрайонному відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №44.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області повернути ОСОБА_1 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок, як частину від сплаченого судового збору на підставі квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 9338-9394-2363-3391 від 12 квітня 2024 року.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса проживання : АДРЕСА_1 , відомості про паспорт відсутні.

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , відомості про паспорт відсутні, зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 липня 2025 року.

Суддя Л.В. Яковлєва