Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/2938/24
номер провадження 2/695/372/25

17 липня 2025 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
за участю секретаря с/з Оніщенко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,-
Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики №3011640.
Позов обґрунтований тим, що 22.08.2021 між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладено договір позики №3011640. Договір укладено в електронній формі, шляхом підписання електронним підписом, одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав позику в сумі 12 000 грн., строком 30 днів до 21.09.2021р. Сторони визначили розмір процентів за користування позикою та погодили усі істотні умови кредитного договору визначивши також графік нарахування процентів за користування позикою в межах строку позики, визначеного договором.
Відповідач договір позики, графік нарахування процентів, паспорт позики підписав електронним підписом, одноразовим ідентифікатором.
29.12.2021 було укладено договір №29/12-2021 відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за довго ром №3011640.
10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором №3011640.
Позивач наполягає, що відповідач належним чином свої зобов`язання ні перед ним ні перед попередніми кредиторами не виконує, суму позики, а також нараховані відсотки не погашає, в результаті чого загальний розмір заборгованості за договором №3011640 від 22.08.2021р. становить 172 824 грн.. Позивач, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності просить стягнути із відповідача заборгованість за вказаним вище договором у розмірі 60 260 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 12 000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 48 260 грн. Також позивач просить стягнути із відповідача на свою користь понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3028 грн. та 17 000 грн. витрат на правову допомогу.
Ухвалою судді від 08.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано термін відповідачу для подання відзиву на позовну заяву.
У січні 2025р. до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача, адвокат Бойко А.С. заперечував проти задоволення позовних вимог вказуючи, що позивачем не надано жодних доказів підписання документів відповідачем за допомогою електронно-цифрового підпису та перерахування відповідачу зазначених у договорі коштів на банківський рахунок, або шляхом передачі грошових коштів будь-яким іншим способом. Також позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, не надано жодних доказів обігу коштів по рахунку відповідача, а матеріали справи взагалі не містять зазначення рахунка відповідача на який були переказані кошти позивачем. Також представник відповідача вказував, що жоден з документів, які надані позивачем, не містить власноручного підпису відповідача, а всі документи, які подані позивачем виготовлені з електронних ресурсів, які перебувають у повному односторонньому віданні та управлінні позивача та могли бути відредаговані первісним кредитором, або відповідачем у будь-який момент. Оскільки відсутні особисті підписи відповідача то не є можливим однозначно визначити чи ці умови договору розумів відповідач при зверненні до позивача, чи містили положення договору, а також оферти будь-яку відповідальність за невчасне виконання зобов`язань, а також у яких розмірах. Представник відповідача посилаючись на правові висновки Верховного Суду вказує, що розмір відсотків, які нараховані позивачем, більш як в два рази перевищує розмір вказаного в договорі тіла кредиту, становить надмірний та невиправданий майновий тягар для відповідача, та порушує принцип добросовісності та розумності. Також представник відповідача заперечував розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу вважаючи її завищеною та такою, що не відповідає реальним обставинам справи.
Представник позивача у січні 2025р. надав до суду відповідь на відзив у якому вказував, що свобода договору є однією із засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, введенням коду підтвердження, зазначенням інформації про себе, в тому числі реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому були перераховані кошти. З наданих до позовної заяви доказів вбачається, що договір було підписано одноразовим ідентифікатором відповідно до правил та ЗУ «Про електронну комерцію», що має таку ж юридичну силу, як і власноручний підпис. Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності укладеного кредитного договору, доказів того, що наведені умови договору, його форма і порядок суперечать волевиявленню сторін, не надано. Крім того, ТОВ «Маніфою» не є банком, або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, а тому позбавлений можливості надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, а тому посилання позивача на відсутність таких доказів є невірним. Разом із тим, для спростування заперечень позивача відповідач міг сам надати відповідні підтвердження про відсутність перерахувань на його картковий рахунок, або відсутність такого рахунку взагалі, чого зроблено не було. Щодо розрахунку суми заборгованості представник позивача вказував, що нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору, відповідач заперечуючи проти розрахунку позивача не надав жодних доказів, своїх розрахунків суми заборгованості, таким чином відсутні підстави для сумніву у правильності здійснених кредитором розрахунків. Також стороною відповідача не враховано, що позивачем не здійснювалось нарахування пені, а тому посилання останнього на висновки Верховного Суду щодо обрахунку такої є безпідставними. Щодо витрат на правову допомогу, представник позивача вказував, що обґрунтування не співмірності витрат відповідачем не наведено, крм того сторонами погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги, а тому заперечення відповідача зводяться до припущень та його особистої незгоди із заявленим розрахунком судових витрат позивача.
Позивач у судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач та його представник у судові засідання, які були призначено на 24.04.2025 та 17.07.2025 не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомили, жодного клопотання суду не надали.
Суд враховує, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про дату судового засідання та суть позовних вимог, надали суду відзив на позовну заяву у якому виклали свої доводи та заперечення щодо обставин справи, а тому суд визнає неявку належно повідомленого відповідача та його представника неповажною та здійснює розгляд справи за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно частин 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22.08.2021 між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Маніфою» укладено Договір позики №3011640, який підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Згідно п. 2.1. Договору за цим договором позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору.
Відповідно до п. 2.2. Договору позика надається на умовах повернення, платності та строковості в національній валюті України гривні.
Пунктом 2.3. Договору встановлені параметри позики: тип позики: короткострокова; мета отримання позики: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; сума позики: 12 000 грн. 00 коп.
Відповідно до п. 2.5. Договору розмір процентів на прострочену позику, фіксований: 1.01% від суми позики за кожний день з моменту прострочення сплати суми Позики та процентів за користування позикою.
Згідно п. 2.6. Договору позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 (трьох робочих) днів з дати підписання договору.
Пунктами 3.1. та 3.2. Договору визначені проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику.
Так, відповідно до п. 3.1.1. Договору проценти за користування позикою нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування Позикою з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості включно.
Згідно п. 3.1.3. Договору у період прострочення Позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику, визначеною п. 2.4.4.
Відповідно до п. 3.2.1. Договору проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором у розмірі, визначеному п. 2.5 Договору, за кожен день прострочення.
Згідно п. 3.6. Договору у випадку укладення додаткової угоди щодо продовження строку позики за цим договором, проценти за користування позикою в період дії такої додаткової угоди нараховуються за спадною процентною ставкою (формула розрахунку якої визначена Додатком №1) на підставі фіксованого базового середньоденного розміру процентів за користування позикою (п.2.4.3); графік нарахувань визначається відповідною додатковою угодою.
Відповідно до п. 3.7. Договору зобов`язання позичальника за договором вважаються виконаними в повному обсязі в момент зарахування відповідної суми коштів на поточний рахунок позикодавця.
Згідно п. 3.10. Договору, керуючись ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право нараховувати проценти відповідно до умов цього договору до дня повернення позики.
Суд звертає увагу, що на сайті ТОВ «Маніфою» в розділі «Нормативна документація» розміщені Правила надання фінансових послуг Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою», зокрема, Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою».
Підписанням Договору відповідач також підтвердив, що він вивчив та повністю погоджується з умовами Правил надання грошових коштів у позику, у т.ч. і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ» (далі Правила), які є невід`ємною частиною договору; вивчив та повністю погоджується з умовами цього договору позики (пп. 8.3.5 та 8.3.6 договору позики).
Крім того, шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідач підписав Додаток №1 до Договору, яким є Розрахунок за Договором №3011640 з графіком нарахування процентів за користування позикою в межах строку позики, визначеного договором; Паспорт позики, який також містить розмір загальної вартості позики, а також анкету клієнта, де зазначені особисті дані позичальника.
Договір позики №3011640 укладений сторонами за допомогою ІТС первісного кредитора, доступ до якої забезпечується позичальнику через Веб-сайт та/або мобільний додаток. Електронна ідентифікація позичальника здійснена при вході останнього в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки первісним кредитором правильності введення коду, направленого на номер мобільного телефону позичальника, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.
Договір укладений з моменту його підписання електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направляється на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Кредитодавцю в ІТС /зазначений в цьому Договорі.
Відповідач, підписавши договір позики, підтвердив своє повне ознайомлення з усіма умовами договору позики №3011640.
Відповідно до умов вказаного договору позики №3011640 кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом перерахування за реквізитами платіжної картки, що надані позичальником первісному кредитору з метою отримання кредиту.
Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом залишення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому, первісним кредитором було переведено грошові кошти в розмірі 12 000,00 грн.
Ухвалою суду від 24.04.2025р. за клопотанням позивача зобов`язано АТ «Універсал Банк» надати суду інформацію щодо картки ОСОБА_1 за № НОМЕР_1 в тому числі підтвердження здійснення фінансових операцій у період з 22.08.2021 по 22.09.2021.
Згідно листа АТ «Універсал Банк» від 09.05.2025 за №БТ/Е-3681 банком підтверджено, що на ім`я ОСОБА_1 банком емітовано платіжну картку за № НОМЕР_1 . Номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер) за вказаною платіжною карткою у період з 22.08.2021 по 22.09.2021 зазначений НОМЕР_2 .
Суд зауважує, що саме такий номер мобільного телефону зазначений і в договорі позики за №3011640, а також анкеті клієнта, що додана до паспорту позики.
Крім вказаного банком надано витяг з руху коштів по картці за № НОМЕР_1 , відповідно до якого вбачається, що 22.08.2021 р. о 20:03:39 на рахунок вказаної картки надійшла сума в розмірі 12 000 грн.
За змістом розрахунку заборгованості перед первісним кредитором, ТОВ «Маніфою», за договором позики №3011640 вбачається, що відповідачем не було здійснено жодного платежу на погашення суми заборгованості та процентів за користування позикою.
Суд встановив, що 29.12.2021 ТОВ «Маніфою» на підставі договору факторингу №29/12-2021 відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі за договором позики №3011640 від 22.08.2021, що був укладений між ТОВ «Маніфою» та відповідачем.
Перехід права вимоги до нового кредитора підтверджується доданими до позовної заяви договором факторингу №29/12-2021 від 29.12.2021р., платіжним дорученням №316500005 на сплату коштів за умовами договору, реєстром боржників до договору факторингу за №29/12-2021 від 29.12.2021р. та витягом з реєстру боржників до договору факторингу №29/12-2021 від 29.12.2021р.
10.01.2023 було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором позики №3011640 від 22.08.2021, що укладений між ТОВ «Маніфою та відповідачем.
29.12.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023, відповідно до п.1 якої у зв`язку із виявленням технічної помилки (описки) Сторони вирішили внести зміни в Реєстри Боржників, що є Додатками до Договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023.
Так, з Додатку №1 до вищевказаної Додаткової угоди №1 від 29.12.2023 до Договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023, яким є Зміни в Реєстр Боржників в друкованому (підписаному) вигляді від 29.12.2023, вбачається, що позивач прийняв права вимоги до боржників, в тому числі і право вимоги до відповідача.
Відповідно до витягу з Додатку №1 до Додаткової угоди №1 від 29.12.2023 до Договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023, яким є Зміни в Реєстр Боржників в друкованому (підписаному) вигляді від 29.12.2023, позивач набув право вимоги до відповідача за договором позики №3011640 від 22.08.2021 в сумі 172 824,00 грн, з яких: 12 000,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) та 160 824 грн. за нарахованими процентами.
Станом на день розгляду справи зобов`язання за договором позики №3011640 від 22.08.2021 відповідачем належним чином не виконано.
Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам, а також доводам сторін на обґрунтування та спростування позовних вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначені порядок укладення електронного договору.
Так, положеннями частин 3, 4, 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частин 7 та 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Судом встановлено, що між відповідачем та первісним кредитором укладено договір позики у формі електронного документу з електронними підписами сторін та із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Положеннями ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Укладення кредитного договору в електронній формі (відповідно до Закону України «Про електронну комерцію»), є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 12.04.2022 року у справі №756/6038/20, незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
З огляду на встановлені обставини, враховуючи вищевикладені правові норми, суд доходить висновку, що відповідно до вищевказаних договорів до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором позики №3011640 від 22.08.2021, боржником в якому виступає відповідач.
Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів повідомлення боржника про заміну кредитора. Водночас, неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у задоволенні позову нового кредитора, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання зобов`язання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Отже, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 6 лютого 2019 року в справі №361/2105/16-ц.
Верховним Судом також було викладено висновок у постанові від 07 лютого 2018 року у справі №2-2035/11 (провадження №61-2449св18), згідно якого тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Суд звертає увагу, що відповідно до основних засад цивільного судочинства - змагальності та диспозитивності (статті 12,13 ЦПК України), обов`язків з доказування (частина перша статті 81 ЦПК України), саме відповідач має довести безпідставність позовних вимог і наданих позивачем доказів, а не суд, в якого відсутні такі повноваження поза межами перевірки доводів, які міг би надати відповідач.
Таким чином, підсумовуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів про те, що відповідач уклав договір позики та отримав грошові кошти у розмірі та на умовах, які були обумовлені між відповідачем та ТОВ «Маніфою».
Укладання угоди без заповнення Заявки Клієнтом є неможливим так як без проходження реєстрації та отримання Одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу Відповідачем на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Відповідачем та Первісним Кредитором (Позикодавцем) не було б укладено, що і є доказом фактичного підписання оригіналів кредитних договорів та надання йому примірника оригіналів договорів.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 р.
В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Вказане спростовує доводи відповідача про те, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, підписання документів за допомогою електронно-цифрового підпису.
Вказані обставини стверджуються як зазначенням персональних даних у договорі та паспорті позики так і відповідним повідомленням банку про наявність вказаної у договорі платіжної картки у відповідача на рахунок якої і були зараховані обумовлені кошти. Отримання вказаних коштів та використання їх на власні потреби відповідачем також не спростовано у встановленому законом порядку.
Отже, наявні в матеріалах справи розрахунок суми заборгованості і виписка з особового рахунку відповідача, є належними та допустимими доказами в справі, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів по рахунку відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитом, а розрахунок заборгованості відображає суми несплаченого як основного боргу, так і суми несплачених щомісячних процентів.
За таких умов доводи відповідача про те, що жоден документ не містить власноручного підпису відповідача, позивачем не надано доказів про рух коштів на рахунку відповідача, відсутні первинні документи, що підтверджують перерахування вказаних у позовній заяві коштів, а також відсутні докази, що підтверджують на який саме рахунок було здійснено перерахування коштів є необґрунтованими та спростовані матеріалами справи.
Таким чином суд вважає, що з відповідача підлягає стягнення сума заборгованості за основним договором у розмірі 12 000 грн.
Разом із тим суд не погоджується із розрахунком позивача суми заборгованості за відсотками по кредиту.
Позивач обґрунтовуючи заявлену суму заборгованості за нарахованими процентами вказує, що сума заборгованості за відсотками по вказаному договору становить 160 824 грн.. Такий розмір заборгованості обумовлюється тим, що пунктами 2.5, 3.1.3, 3.2.1 договору передбачено нарахування відсотків за фактичний строк користування позикою поза межами 30-денного (пільгового) строку користування позикою.
Тобто скільки відповідач не повертає суму позики та фактично користується нею, стільки позивач нараховує відсотки за користування коштами.
Оскільки позивач враховує принципи розумності, співмірності і пропорційності то просить стягнути суму заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги в розмірі 48 260 грн.
Такий розрахунок суми нарахованих процентів, на думку суду, є безпідставним, оскільки позивачем не зазначено, на яку саме дату здійснено таке нарахування, адже на момент відступлення права вимоги до ТОВ «Вердикт Капітал» сума заборгованості за процентами складала 25 104 грн., що вказано в доданому розрахунку ТОВ «Вердикт Капітал». У витягу з реєстру боржників до договору факторингу №29/12-2021 від 29.12.2021р. сума заборгованості за процентами вказана 19 104 грн..
У витягу з додатку №1 до додаткової угоди №1 від 29.12.2023р. до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023р., що укладений між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» сума заборгованості за нарахованими процентами складає 160 824 грн.
Таким чином позивачем належно не обґрунтовано виходячи з якого розрахунку заявлено позовну вимогу про стягнення суми процентів нарахованих на дату відступлення права вимоги в розмірі 48 260 грн.
Надаючи оцінку цим вимогам суд виходить з наступного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «…що проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України».
Отже, за договором позики №3011640 від 22.08.2021 року кредитор за весь строк кредитування мав право нарахувати проценти в розмірі 7164 грн.
Доказів того, що строк кредитування був продовжений за згодою сторін у встановленому порядку, або що відповідач вчинив дії в особистому кабінеті для продовження кредитування, суду не надано. Водночас, автоматичне продовження строку кредитування шляхом лише продовження користування кредитом, та без ініціативи для цього позичальника, суд не може розцінювати як встановлення сторонами конкретного строку кредитування, а тому слід виходити зі строку кредитування, погодженого сторонами у договорі (30 днів).
Сума відсотків в розмірі 7164 грн. була розрахована самим позикодавцем у паспорті позики та графіку нарахування процентів, який підписаний позичальником електронним цифровим підписом.
Враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за користуванням кредитними коштами за межами строку кредитування, стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом після 21.09.2021 є необґрунтованими.
Відтак, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» підлягає стягненню заборгованість за договором позики №3011640 від 22.08.2021 року в розмірі 19 164 грн., з яких: 12 000,00 грн. сума заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 7164 грн. заборгованість за процентами.
В іншій частині позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задоволенню не підлягають.
Щодо стягнених з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем заявлено вимогу про стягнення судових витрат у виді сплаченого судового збору та правничої допомоги.
З вище наведеного вбачається, що адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» надано докази та документально підтверджено витрати на правничу допомогу, у зв`язку з розглядом цивільної справи в суді.
Однак, вирішуючи питання відшкодування стороні витрат на правову допомогу суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність. Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Як встановлено з договору про надання правової допомоги від 07.06.2024 року, укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», відповідно до п. 4.1 даного договору, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору. Відповідно до заявки про надання юридичної допомоги №958 від 01.07.2024 року, сторони погодили наступні правові (юридичні) послуги: надання усної консультації, 2 години, загальною вартістю 4000,00 грн., підготовка пропозиції 1000 грн. тривалістю 0,5 год., складання позовної заяви, 4 години, загальною вартістю 12 000,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи з конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Дослідивши надані докази витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи те, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку про неспівмірність витрат на правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн. та вважає, що витрати на правничу допомогу мають складати 6000,00 грн., оскільки саме така сума, на думку суду, буде відповідати критерію розумності, справедливості та виконаній адвокатом роботи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог (позов задоволений на 31.8%) ТОВ «Коллект Центр» має право на відшкодування за рахунок ОСОБА_1 962 грн. 90 коп. судового збору за подання позовної заяви (3028,00 грн. х 31.8%).
Таким чином позов підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про електрону комерцію», ст.ст. 3, 6, 15, 16, 509, 512, 514, 526, 546, 549-551, 610, 611, 616, 624, 627, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 265, 268, 273, 274, 277, 279, 354 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити частково.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Середа Л.В.