Номер провадження: 22-ц/813/3593/25
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про стягнення моральної шкоди, встановлення факту, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Вінської Н.В. 11 листопада 2024 року у с-щі Доброслав Одеської області, -

встановила:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, встановлення факту, посилаючись на те, що 16.03.1996 по 16.03.2015 року він із відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син, ОСОБА_3 , який з моменту народження по теперішній час знаходиться на повному утриманні та одноосібному вихованні батька. 16.03.2015 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/2432/15-ц шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з батьком, стягнуто аліменти з матері ОСОБА_2 на користь батька на утримання сина, вирішено питання про розподіл спільного сумісного майна.

Відповідачка ОСОБА_2 не спілкується з дитиною, не приймає участі у вихованні та утримані сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з моменту народження та по теперішній час знаходиться на повному утриманні батька ОСОБА_1 та його самостійному вихованні. Відповідачка ОСОБА_2 і сьогодні знаходиться за межами України, як і у 2015 році, що для малолітнього сина, в умовах війни спричиняє моральні страждання, хоча батько створює усі можливі умови для всебічного розвитку дитини. ОСОБА_4 відвідує секції лікувальні, спортивні, вивчає іноземні мови та вчиться, однак має чутливість до війни, обстрілам міст та тривогам. В результаті протиправної поведінки відповідачки, малолітній дитині була завдана моральна шкода, яка полягає у тривалих душевних хвилюваннях, викликаних порушенням його прав, розмір якої позивач оцінив у 50000 грн.

Також позивач зазначав, що на теперішній час виникла необхідність юридичної фіксації факту знаходження сина, для здійснення особисто своїх батьківських обов`язків щодо належного виховання дитини, враховуючи, що це надає йому право належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках, передбачених Законом, незалежно від волі відповідачки, та надає інші права, передбачені Сімейним Кодексом України у разі ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків..

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.11.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що беззаперечним є той факт, що малолітня дитина проживає разом із батьком та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні, що визнано судовим рішенням від 2015 року, підтверджено Службою у справах дітей, та не заперечується відповідачкою, яка не має змоги виконувати батьківські обов`язки в силу об`єктивних причин - остання з 2015 року фактично проживає за кордоном, де створила нову сім`ю, повертатися на Україну не планує, у зв`язку із чим дитину залишила на самостійне виховання та утримання батьку.

Встановлення факту, про який просить позивач, має для нього важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокий батько» та дасть позивачу можливість оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, змінити місце проживання дитини, та після закінчення воєнного стану виїхати з дитиною за кордон без документального оформлення згоди від матері.

Сторони про розгляд справи на 22.07.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, з 16.03.1996 року по 16.03.2015 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син, ОСОБА_3 , батьками якого є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2

16.03.2015 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/2432/15-ц шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з батьком - позивачем ОСОБА_1 , стягнуто аліменти з матері ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , щомісячно по 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.02.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_3 , вирішено питання про розподіл спільного сумісного майна.

На даний час неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки, виданої ПП «Одеський приватний заклад освіти І-ІІІ ступенів «Корабель мрій» вбачається, що ОСОБА_5 навчається в третьому класі, оплату за освітні послуги здійснює батько, батько постійно відвідує школу та спілкується із класним керівником щодо навчання сина, при цьому матір не приймає участі у вихованні дитини.

Згідно показань свідка ОСОБА_6 , малолітній ОСОБА_3 дійсно перебуває на утриманні батька, матір участі у житті дитини не приймає.

Служба у справах дітей Одеської міської ради надала пояснення щодо суті спору, у яких просила ухвалити судове рішення по суті спору на розсуд суду, враховуючи найкращі інтереси дитини.

Мати дитини, відповідачка ОСОБА_2 , у відзиві на позовну заяву заперечувала проти вимог про стягнення з неї моральної шкоди, не заперечуючи при цьому проти факту самостійного виховання позивачем їх спільної дитини. Також у відзиві відповідачкою зазначено, що сину з батьком краще, позивач має добрий дохід для утримання та виховання ОСОБА_4 , відповідачка, у свою чергу, не має матеріальної можливості утримувати дитину та не має можливості його виховувати, оскільки з 2015 року ОСОБА_2 мешкає за кордоном.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини необхідно йому для реалізації права належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках, передбачених Законом, незалежно від волі відповідачки, а саме оформляти документи щодо соціальної допомоги на дитину, змінювати місце проживання дитини, мати можливість після закінчення воєнного стану виїхати з дитиною за кордон, тощо.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведеними у цій заяві обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька.

Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.

Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. ст. 150, 151 СК України.

За приписами ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із положеннями ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У даному випадку колегією суддів встановлено, що відповідач - мати дитини не заперечує факту проживання та перебування на вихованні з батьком спільної дитини протягом тривалого часу, з 2015 року.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено та визнано відповідачем ОСОБА_2 те, що неповнолітній ОСОБА_7 проживає з своїм батьком ОСОБА_1 , який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над ним, доглядає та піклується про його стан здоров`я, оплачує навчання та гуртки. Дитина проживає окремо від матері, при цьому мати мешкає за кордоном, повертатися на Україну не планує, забрати дитину до себе не бажає, оскільки не має матеріальної можливості її утримувати.

Доводи суду першої інстанції про те, що будь-яких відомостей про виконання чи не виконання відповідачем обов`язку по сплаті аліментів позовна заява та долучені до неї документи не містять, є безпідставними, оскільки суд має оцінювати докази у їх сукупності, а у даному випадку встановленим є факт, який визнаний відповідачем, що починаючи з 2015 року, дитина залишилась проживати з батьком, та дійсно знаходиться на його повному утриманні, батько одноособово займається вихованням та забезпеченням дитини, оскільки мати залишила територію країни та участі у вихованні та утриманні сина не приймає.

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини та зважаючи на те, що від встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем ОСОБА_1 залежить виникнення права останнього на соціальну допомогу, як особи, яка самостійно виховує дитину до 18 років, а також права виїзду з дитиною за кордон без згоди матері, з огляду на той факт, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, колегія суддів доходить висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог стягнення моральної шкоди.

Стаття 1167 ЦК України встановлює загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а саме - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Випадки, коли особа має право на відшкодування моральної шкоди, передбачені також ст. 23 ЦК України, а саме - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Крім того, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позову у даній частині, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок бездіяльності відповідача щодо участі у вихованні сина сторін, останньому була завдана моральна шкода. Однак, належних та допустимих доказів дійного спричинення дитині моральних страждань в визначеному розмірі матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку позивач не звертається із позовною вимогою про стягнення моральної шкоди в інтересах ОСОБА_3 , а просить стягнути моральну шкоду на його користь, при цьому жодним чином не обґрунтовуючи завдання такої шкоди саме позивачу.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував обставини справи, що є підставою для скасування рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.11.2024 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту, із ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Щодо судових витрат.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову, - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даному випадку, позовні вимоги ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції задоволено, у пропорційному вираженні, на 50%.

За позовну вимогу немайнового характеру (про встановлення факту) позивачем, при подачі позову, до суду першої інстанції було сплачено судовий збір в сумі 650 грн.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 2725,20 грн.

Відповідно, сума судового збору за подачу позову та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2012,60 грн.(650+2725,20/2=2012,60), підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 листопада 2024 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про встановлення факту.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Встановити факт, який має юридичне значення, а саме що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2012,60 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 липня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе