Єдиний унікальний номер судової справи 483/1214/24
Номер провадження 22-ц/812/935/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 липня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корець С.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» рішення, яке ухвалено Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 01 квітня 2025 року, під головуванням судді Шевиріної Т.Д., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» про розірвання договору оренди землі,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» (далі ТОВ «Очаківський райагрохім») про розірвання договорів оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №074851, виданого 15 серпня 2005 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3.19 га, з кадастровим номером :02:000:0623, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Між ОСОБА_1 та ТОВ «Очаківський райагрохім» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Очаківському районі 06 березня 2012 року за №02090. За умовами вказаного договору позивач передала відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку, у тому числі ріллі багарної площею 3.19 га, на строк 20 років.

Також умовами договору передбачено, що орендна плата вноситься кожного року але не пізніше 31 грудня кожного року, а об`єкт оренди використовується виключно за цільовим призначенням.

Відповідно до п.18 договору сторони передбачили, що земельна ділянка передається в оренду з правом суборенди, яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, за письмовою згодою орендодавця.

Згідно з актом, складеним мешканцями та старостою села Парутине, вищевказана земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0623 фактично не використовується орендарем, а обробляється працівниками Приватного сільськогосподарського підприємства «Козирське».

Крім того, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №074852, виданого 15 серпня 2005 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0.88 га, з кадастровим номером :03:000:0537, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Між ОСОБА_1 та ТОВ «Очаківський райагрохім» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Очаківському районі 06 березня 2012 року за №02091. За умовами вказаного договору позивач передала відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку у тому числі багаторічні насадження площею 0.88 га, на строк 20 років.

Також умовами договору передбачено, що орендна плата вноситься кожного року, але не пізніше 31 грудня кожного року, а об`єкт оренди використовується виключно за цільовим призначенням.

Відповідно до п.18 договору земельна ділянка передається в оренду з правом суборенди, яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, за письмовою згодою орендодавця.

Згідно з актом, складеним мешканцями та старостою села Парутине, на вищевказаній земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0537 фактично відсутні багаторічні насадження виноградники, які були викорчувані без згоди власника землі та на даний момент вказана земельна ділянка засіяна озимими культурами, що призвело до істотного порушення прав власника земельної ділянки.

Крім того, починаючи включно з 2019 року відповідач не сплачує орендну плату за користування вищевказаними земельними ділянками. Позивач також не надавала своєї згоди на передачу вищевказаних земельних ділянок в суборенду, та не надавала згоди на викорчовування багаторічних насаджень виноградників.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила розірвати договори оренди землі, укладені між нею та ТОВ «Очаківський райагрохім», зареєстровані у державному реєстрі земель 06 березня 2012 року за №02090 та №02091, зобов`язавши ТОВ «Очаківський райагрохім» повернути позивачу спірні земельні ділянки.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки загальною площею 3.19 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області з кадастровим номером :02:000:0623, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Очаківський райагрохім», зареєстрований у відділі Держкомзему в Очаківському районі за №02090.

Розірвано договір оренди земельної ділянки загальною площею 0.88 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області з кадастровим номером :03:000:0537, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Очаківський райагрохім», зареєстрований у відділі Держкомзему в Очаківському районі за №02091.

Стягнуто з ТОВ «Очаківський райагрохім» на користь ОСОБА_1 1 211 грн 20 коп. в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачем допущено систематичну (два і більше випадки) несплату орендної плати, а тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та розірвання спірних договорів.

В апеляційній скарзі ТОВ «Очаківський райагрохім», посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення міськрайонного суду скасувати, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 23 грудня 2020 року відкрито провадження у справі №916/3160/20 про банкрутство ТОВ «Очаківський райагрохім» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Зупинено виконання боржником грошових зобов`язань, строк виконання яких настав до введення мораторію, припинено вжиття заходів спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань. В подальшому ухвалою Господарського суду Одеської області від 16 серпня 2024 року дію мораторію припинено та закрито провадження у справі.

Після скасування мораторію, але за наявністю арешту на рахунках товариства у виконавчих провадженнях, відповідач об`єктивно не міг виконати зобов`язання за договорами оренди землі.

Саме вказані обставини позбавили відповідача можливості виплачувати позивачу орендну плату, а тому в його діях відсутня вина у виникненні заборгованості перед позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Корець С.В. доводи, викладені в апеляційній скарзі, не визнав та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, були повідомлені про місце, день та час судового засідання шляхом направлення судової повістки: відповідач через підсистему Електронний суд, позивач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку. Причини неявки в судове засідання учасники справи апеляційний суд не повідомили.

Зважаючи на вимоги ст.ст.128,130, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Правовідносини сторін за договором оренди землі регулюються спеціальним Законом України «Про оренду землі», ЗК України та загальними нормами ЦК України.

Відповідно до вимог ст.124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

За правилами ч.1 ст.93 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Визначення, процедура укладення, вимоги до змісту та порядок припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У ст.6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Відповідно до ч.1 ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У ст.21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно з положеннями ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.

Отже, згідно положень Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Систематична несплата орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.

За правилом частини 6 статті 93 ЗК України орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом).

Частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини 1 статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що частинами 1 і 2 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тлумачення пункту «д» частини 1 статті 141 ЗК України, частини 2 статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Крім того, у відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі №6-161цс13, за змістом статей 24 та 25 Закону України «Про оренду землі» припинення орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки та передача третім особам функцій з її обробітку й оплати орендної плати орендодавцю виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем, та є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки за статтею 32 Закону України «Про оренду землі».

Тому Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) зазначила, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

З матеріалів справи вбачається, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯА №074851, виданого 15 серпня 2005 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3.19 га, з кадастровим номером :02:000:0623, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а.с.6).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії, ЯА №074852, виданого 15 серпня 2005 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0.88 га, з кадастровим номером :03:000:0537, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а.с.15).

06 березня 2012 року у відділі Держкомзему у Очаківському районі Миколаївської області за №02090 та №02091 було зареєстровано два окремі договори оренди землі, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Очаківський райагрохім», щодо земельних ділянок площею 3.19 га та 0.88 га (а.с.12-13,21-22).

Пунктом 7 вказаних договорів передбачено, що їх укладено на строк 20 років.

Відповідно до п.8 договорів річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 3 відсотків від її нормативної грошової оцінки, що на час укладення договорів становила 942 грн. 65 коп. та 461 грн. 92 коп. відповдно.

Згідно з п.10 договорів оренди сторонами узгоджено, що орендна плата вноситься один раз на рік, але не пізніше 31 грудня кожного року.

За пунктами 30 договорів оренди обов`язком орендаря є використання земель відповідно до їх цільового призначення, без погіршення екологічних обставин земельних ділянок у результаті своєї господарської діяльності, при здійсненні якої повинен дотримуватися екологічної безпеки землекористування, державних стандартів, норм і правил.

Згідно з актом, складеним 15 червня 2021 року мешканцями та старостою села Парутине, вищевказана земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0623 фактично не використовується орендарем, а обробляється працівниками Приватного сільськогосподарського підприємства «Козирське» (а.с.14).

Згідно з актом, складеним 15 червня 2021 року мешканцями та старостою села Парутине, на вищевказаній земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0537 фактично відсутні багаторічні насадження виноградники, які були викорчувані без згоди власника землі та на даний момент вказана земельна ділянка засіяна озимими культурами, що призвело до істотного порушення прав власника земельної ділянки (а.с.23).

З відповіді Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області вбачається, що у грудні 2021 року позивачу нараховано, але не виплачено платіж у розмірі 3 173 грн 30 коп. та в подальшому доходи від ТОВ «Очаківський райагрохім» ОСОБА_1 не нараховувались і не виплачувались (а.с.60-61).

За твердженнями позивача відповідачем, починаючи з 2019 року і до звернення до суду у 2024 році, орендна плата за двома договорами не виплачена.

Наведені доводи ТОВ «Очаківський райагрохім» не спростовані у будь-який доступний спосіб, зокрема шляхом надання відомостей про нарахування або виплату орендної плати в період 2019-2024 роки.

В апеляційній скарзі ТОВ «Очаківський райагрохім» посилалось на безпідставність розірвання договорів, вказуючи на відсутність його вини у невиплаті орендної плати за наявністю мораторію на здійснення платежів, який було встановлено у господарській справі про банкрутство та накладені арешти на рахунки у межах виконавчих проваджень.

Так, у відповідності до змісту пункту 3 ухвали Господарського суду Одеської області від 23 грудня 2020 року, постановленої у господарській справі №916/3160/20 про банкрутство, відкритої за зверненням кредитора «ВИН АГРО» до боржника ТОВ «Очаківський райагрохім», судом введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію). При цьому тим же пунктом ухвали визначено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

За такого, зміст ухвали господарського суду про введення мораторію відповідає положенням абзацу 1 частини 5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства та визначає, що мораторій не розповсюджується на вимоги поточних кредиторів, яким є позивач, сплата орендної плати на користь якої визначається щорічними поточними платежами.

Тому доводи відповідача щодо неможливості здійснення виплат орендної плати ОСОБА_1 внаслідок введеного мораторію відповідно до ухвали господарського суду або накладення арешту на кошти виконавчою службою, не заслуговують на увагу, зокрема, з урахуванням невиплачених сум орендної плати за період 2019-2020 років, нарахованих до введення мораторію, нарахування орендної плати за 2021 рік, але її не виплати, та не погашення сум орендної плати за період 2019-2024 років, після скасування дії мораторію і до ухвалення судом рішення у даній справі.

Такі дії орендаря свідчать про систематичність порушення ним прав орендодавця з невиплати на її користь щорічної орендної плати за кожним із договорів.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком міськрайонного суду про наявність підстав для розірвання договорів оренди землі, у зв`язку із систематичним порушенням їх умов щодо виплати орендної плати.

Більш того невиконання орендарем свого обов`язку із самостійного використання земельних ділянок за цільовим призначенням та у відповідності до нормативів і правил, а також у спосіб, що призвів до погіршення їх якості, не у відповідності до положень ст.ст.36, 37 Закону України «Про охорону земель», на що за обставинами справи посилалася позивач, є самостійною підставою для розірвання договорів оренди.

В той же час, ТОВ «Очаківський райагрохім» у судах не доводило, що воно, як господарюючий суб`єкт, безпосередньо використовувало у 2019-2024 роках за цільовим призначенням орендовані земельні ділянки, які належать позивачу.

Тобто ці обставини є доведеними позивачем за допомогою належних доказів та не спростовані відповідачем ні у суді першої інстанції, ні при подачі апеляційної скарги. А отже, є додатковою підставою для розірвання заявлених договорів оренди, про яку суд першої інстанції у своїх остаточних висновках, хоча і не навів обґрунтування, але її дослідив та вказав у якості підстав для звернення позивач до суду.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням представника відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким міськрайонний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «Очаківський райагрохім» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 23 липня 2025 року