П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Київ

Справа № 759/9978/21

Провадження: № 22-ц/824/76/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Лопатіна Костянтина Олександровича в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Твердохліб Ю. О.,

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У травні 2021 року Комунальне підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , по якій позивачем надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Позивач зобов`язання виконує належним чином. Натомість відповідач свої зобов`язання не виконує, не здійснює платежів за отримані послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.04.2021 року складає 45 657,91 грн. Окрім того, Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», прийняло право вимоги до відповідачки з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з центрального опалення та з центрального постачання гарячої води у розмірі 20 790,97 грн. За наведених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь суму заборгованості за спожиті послуги до 01.05.2018 року з централізованого опалення у розмірі 15 982,74 грн та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4 808,23 грн, що в загальному розмірі становить 20 790,97 грн; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 15 831,05 грн та послуги з централізованого опалення у розмірі 29 826,86 грн; витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 15 521,26 грн та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4 808,23 грн, що в загальному розмірі становить 20 329,49 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Лопатін К. О. в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Лопатін К. О. в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені ст. 257 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, позивачем не пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 01.05.2018 року. Також вказав, що на підставі судового наказу з відповідачки в примусовому порядку стягується заборгованість за надані послуги, яка виникла до 01.05.2018 року, зокрема, 4 808,23 грн за постачання гарячої води та 14 604,66 грн за централізоване опалення. З відповідачки в примусовому порядку було стягнуто 8 422,01 грн, отже, стягненню підлягає сума в розмірі 5 043,28 грн (11 225,93 - 6 182,65) за послуги, надані з централізованого опалення, спожиті до 01.05.2018 року. За наведених обставин, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, посилалась на те, що надані позивачем докази містять розбіжності щодо обсягу спожитих послуг та їх оплати, а тому вважала, що вимоги про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення у розмірі 15 521,26 грн та з постачання гарячої води у розмірі 4 808,23 грн задоволенню не підлягають. Просила рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Волошина М. О. в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заперечувала проти апеляційної скарги відповідача та зазначила, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року є законним та обґрунтованим в частині стягнення заборгованості за період надання послуг КП «Київтеплоенерго», а тому відповідач, як власник квартири АДРЕСА_2 , повинен сплатити заборгованість за спожиті послуги за вказаною адресою. Вважала, що позивач звернувся за захистом своїх інтересів до суду у межах позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги позивача та зазначила, що не вказавши період, за який позивач просить стягнути заборгованість, яка виникла до 01.05.2018 року, та не надаючи розрахунку такої заборгованості по щомісячним платежам, позивач тим самим не довів розмір заборгованості, яка дійсно виникла перед попереднім надавачем послуг, та яка знаходиться у межах позовної давності.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зазначила, що у суді першої інстанції позивачем було долучено розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, який детально відображає нарахування, оплати споживача, спожиті Гкал. та діючий тариф, а тому є належним та допустимим доказом та встановлює споживання відповідачем таких послуг у вказаному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_2 .

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 01.05.2018 року надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 01.05.2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

11.10.2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладений договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 року до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку №2 до цього договору.

Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) позивач КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги відносно ОСОБА_1 по стягненню заборгованості за послуги з централізованого опалення, а також заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 20 790,97 грн, спожитих до 01.05.2018 року.

Відповідно до наданого КП «Київтеплоенерго»розрахунку, за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.05.2018 року по 31.03.2021 року, ОСОБА_1 має заборгованість по оплаті наданих їй послуг, зокрема: заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 29 826,86 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 15 831,05 грн (а.с. 6).

За розрахунком по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 01.09.2022 року, заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем за спожиті послуги до 01.05.2018 року, а саме: за послуги з централізованого опалення становить 19 647,94 грн, з централізованого постачання гарячої води - 4 808,23 грн; за спожиті послуги після 01.05.2018 року, а саме: за послуги з постачання централізованого опалення - 15 521,26 грн, з централізованого постачання гарячої води - 4 808,23 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення станом до 01.05.2018 року у сумі 44 104,11 грн, а тому в цій частині позову необхідно відмовити. Зважаючи на те, що відповідачка є споживачем послуг, оплату яких вчасно та регулярно не здійснювала, вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла після 01.05.2018 року у розмірі 20 329,49 грн з яких: за постачання централізованого опалення - 15 521,26 грн та постачання гарячої води - 4 808,23 грн, підлягають задоволенню.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10.12.2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення та за послуги з централізованого гарячого водопостачання, скаржник вказувала на неправильне застосування строку позовної давності з підстав неврахування районним судом положень пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та тієї обставини, що право вимоги вказаної заборгованості позивач отримав на підставі договору про відступлення права вимоги № 602-18 від 11.10.2018 року.

Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.

За змістом ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12, від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16, від 07.11.2018 року у справі № 372/1036/15-цвід 13.02.2019 року у справі № 826/13768/16.

Як зазначено вище, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що у відповідачки наявна заборгованість за послуги, спожиті до 01.05.2018 року, а саме 15 982,74 грн за послуги з центрального опалення, та 4 808,23 грн за послуги з гарячого водопостачання.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказувала на те, що заборгованість, яка виникла у неї за період до 01.05.2018 року, вже стягується з неї в примусовому порядку на підставі судового наказу від 12.03.2018 року (т. 1 а.с. 115-118).

Згідно даних ЄДРСР, у березні 2018 року ПАТ «Київенерго» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва від 12.03.2018 року у справі № 759/3327/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Київенерго» 14 604,66 грн за надані послуги з центрального опалення, 42 515,90 грн за постачання гарячої води, 9 999,78 грн 3% річних та інфляційну складову боргу, а всього 67 120,34 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року замінено стягувача ПАТ «Київенерго» на його правонаступника КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрація) «Київтеплоенерго» у цивільній справі № 759/3327/18 за заявою ПАТ «Київенерго» про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Згідно розрахунку по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 01.09.2022 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем у розмірі 14 604,66 грн за надані послуги з центрального опалення та 42 515,90 грн за постачання гарячої води виникла за період з липня 2015 року по січень 2018 року.

В апеляційній скарзі Лопатін К. О. в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» не заперечував факт видачі вказаного судового наказу та зазначив, що з урахуванням стягнутих в примусовому порядку коштів, з відповідачки підлягає стягненню заборгованість, яка виникла до 01.05.2018 року, у розмірі 5 043,28 грн за послуги з централізованого опалення.

Вказане узгоджується з розрахунком по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 01.09.2022 року, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 за період з січня 2018 по травень 2018 року за послуги централізованого опалення складає 5 043,28 грн, та 0 грн за послуги з гарячого водопостачання.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині вказаних позовним вимог, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 02.04.2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.

В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630.

Оскільки з 02.04.2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з липня 2015 року до березня 2017 року.

Отже до вимог позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до 01 травня 2018 року трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви в квітні 2021 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

При цьому, Законом України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»), до 06 серпня 2020 року були продовжені саме процесуальні строки, визначені ЦПК України. Натомість строки, визначені пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зокрема строки визначені нормами матеріального права - ст.ст. 257 і 258 ЦК України, таких змін та (або) обмежень вищевказаним Законом не зазнали і, відповідно, вважаються продовженими і на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що строк позовної давності не пропущений до позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла з 03 квітня 2017 року по травень 2018 року, а відтак позовні вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла до 01.05.2018 року, підлягають задоволенню частково, а саме за період з січня 2018 по травень 2018 року за послуги централізованого опалення складає 5043,28 грн.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи не звернув уваги на вказані обставини та дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні всієї заборгованості, яка виникла до 01.05.2018 року, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01.05.2018 року, колегія суддів звертає на наступне.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у ОСОБА_1 станом на 31.03.2021 року наявна заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 29 826,86 грн та 15 831,05 грн за послуги з гарячого водопостачання. Вказаний розмір заявлений до стягнення.

Згідно розрахунку по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 01.09.2022 року, заборгованість ОСОБА_1 станом на 31.03.2021 року за послуги з централізованого опалення складає 15 982,74 грн та 20 790 грн за послуги з гарячого водопостачання.

Не погоджуючись із заявленим розміром заборгованості яка виникла за період з 01.05.2018 року по 31.03.2021 року, ОСОБА_1 надала до суду копію квитанції станом на 01.05.2021 року, згідно якої у ОСОБА_1 станом на 01.05.2021 року наявна заборгованість:

- за послуги гарячого водопостачання у розмірі 20 639,28 грн, спожито за квітень 2021 року на суму 2 740,92 грн, здійснено перерахунок на суму 12 524,04 грн, та зазначено до сплати 10 856,16 грн;

- за послуги централізованого опалення у розмірі 45 809,60 грн, спожито за квітень 2021 року на суму 518,49 грн, сплачено у квітні 2021 року 461,48 грн, та зазначено до сплати 45 866,61 грн.

Тобто, розмір заборгованості ОСОБА_1 за послуги гарячого водопостачання станом на 01.05.2021 року становить 10 856,16 грн, який включає в себе вартість послуг, спожитих за квітень 2021 року, та 45 866,61 грн за послуги з централізованого опалення.

В той же час, у розрахунку по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 01.09.2022 року зазначено, що станом на 01.05.2022 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за послуги гарячого водопостачання становить 20 329,49 грн, та 15 521,26 грн за послуги з централізованого опалення. Слід відмітити і те, що вказаний розрахунок по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 01.09.2022 року взагалі не містить відомостей щодо здійснення перерахунку заборгованості та коригування сум.

Вищевказані розбіжності у наявних в матеріалах справи доказах позбавляють суд можливості визначити правильний розмір заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 після 01.05.2018 року.

Зважаючи на викладене, заявлені позивачем вимоги про стягнення заборгованості за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 15 521,26 грн та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4808,23 грн, що в загальному розмірі становить 20 329,49 грн задоволенню не піддягають, як такі що не доведені належними доказами.

Слід відмітити й те, що звертаючись до суду із вказаним позовом позивачем було заявлено до стягнення заборгованість за період з 01.05.2018 року по березень 2021 року. Заяв про збільшення або зменшення позовних вимог позивач суду не подавав.

Однак, суд першої інстанції, вирішуючи спір в цій частині, не звернув на обсяг заявлених вимог та помилково стягнув заборгованість, яка виникла у ОСОБА_1 згідно розрахунку по особовому рахунку станом на 30.04.2021 року.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла з 01.05.2018 року, скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

В решті позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору а підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на те, що наслідком апеляційного перегляду є скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову, колегія суддів доходить висновку, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 430,16 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Лопатіна Костянтина Олександровича в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 01.05.2018 року, скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (, адреса: м. Київ, пл. І. Франка, 5) заборгованість, яка виникла до 01.05.2018 року, а саме за період з січня 2018 по травень 2018 року, за послуги централізованого опалення у розмірі 5 043 (п`ять тисяч сорок три) грн 28 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Компенсувати Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (, адреса: м. Київ, пл. І. Франка, 5) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 430,16 (чотириста тридцять) грн 16 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова