Справа № 489/4286/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2025 року м. Миколаїв
Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Шолох Л.М.,
при секретарі Шведюк Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами, -
ТОВ Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп» в особі представника Скребець О.С., звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат і 3 %річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 834 412, 48 гривень. Позов обґрунтовує тим, що 11.06.2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 08/06/2008/980 у сумі 636 940,12 гривень. У зв`язку із невиконанням основного зобов`язання ПАТ КБ «Надра» звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою про стягнення заборгованості.
22.09.2021 р. ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі №2/489/1808/15 за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ КБ «Надра» на ТОВ ФК «Дніпрофінанс груп».
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань у ТОВ ФК «Дніпрофінанс груп», виникло право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами.
Неналежне виконання відповідачем зобов`язань з повернення кредитних коштів та наявність невиконаного рішення про стягнення заборгованості, зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2024 року головуючим у справі визначено суддю Шолох Л.М.
Після виконання приписів ст.ст.27,187 ЦПК України, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.07.2024 року відкрито провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 20.01.2025 р. закрито підготовче провадження у справі на справу призначено до судового розгляду.
Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву.
Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити.
Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,шляхом направлення судової повістки на зареєстроване місце проживання, причини неявки суду не повідомив. Відзив, заперечення, заяв та клопотань не надав.
Судом здійснено направлення поштової кореспонденції на адресу, за яким зареєстровано місце проживання відповідача. Однак, поштова кореспонденція суду повернулася з відміткою поштового відділення «Адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Повідомлення про зміну адреси від відповідача не надходило.
За такого, суд дійшов висновку, що відповідач повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином. Така ж позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 24 березня 2025 року у справі №706/208/15-ц та у постанові від 20 грудня 2023 року у справі № 725/7357/21.
Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права відповідача на доступ до правосуддя, суд оцінює таку поведінку відповідача як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
У своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа щодо якої розглядається справа виявить бажання з`явитись до суду за умови неповідомлення суду причин своєї неявки.
Враховуючи вищенаведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IVзастосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Судом встановлено, що 11.06.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту № 08/06/2008/980 К-1126 у сумі 636 940,12 грн. зі стром погашення до 1 червня 2028 року.
11.06.2008 року, з метою забезпечення вищевказаного Кредитного договору між ВАТ «Надра» та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
22.09.2021 р. ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі №2/489/1808/15 за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ КБ «Надра» на ТОВ ФК «Дніпрофінанс груп».
Отже, ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» є правонаступником ВАТ «Надра» у правовідносинах що були предметом розгляду у справі № 2/489/1808/15.
Дані обставини і стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду.
Відповідно до наданого розрахунку вимог товариства у зв`язку з неповерненням відповідачем кредитної заборгованості за кредитним договором №08/06/2008/980 від 11.06.2008 року утворилась заборгованість, у розмірі 834 412, 48 грн., яка складається з: інфляційного збільшення 638 656, 33 грн., 3% річних 195 756,15 грн.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, з ухваленням судом рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.
У пункті 39 постанови Верховного Суду вказано, що згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Якщо звернутись до положень ст. 11 ЦК України, то в ч. 5 цієї статті зазначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Так, в правовідносинах що склались між ТОВ ФК «Дніпроінанс груп» та ОСОБА_1 зобов`язання виникло саме на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.09.2015 року у цивільній справі № 2/489/1808/15.
Отже, заборгованість відповідача перед позивачем, що була встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.09.2015 року у цивільній справі № 2/489/1808/15 - є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права.
Тобто, відповідач за цим рішенням зобов`язаний вчинити на користь позивача певну дію (сплатити грошові кошти), а тому ці правовідносини є зобов`язанням.
За змістом частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, відповідач безпідставно користується коштами, що належали до сплати ВАТ КБ «Надра», а після укладення договору про відступлення права вимоги позивачу.
В силу наведеного, у позивача, як у правонаступника ВАТ КБ «Надра», виникло право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості.
Будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення і в випадку його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України.
З огляду на викладене, прийнявши до уваги наявність невиконаного судового рішення від 28.09.2015 року у справі № 2/489/188/15 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, що свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання, адже відповідач навіть не приступив до виконання зобов`язання, виходячи із наявності вирішеного питання заміни сторони стягувача з ВАТ «Надра» - кредитора боржника, на позивача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», з огляду на той факт, що відшкодуванням кредитору понесених витрат за несвоєчасне повернення грошових коштів не свідчить про подвійне стягнення, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором, тому суд, не виходячи за межі позовних вимог, прийнявши до уваги, що сфера виниклих правовідносин регулюється саме нормою цивільного законодавства, окресленою у ч. 2 ст. 625 ЦК України, приходить до висновку, про доцільність задоволення позовних вимог ТОВ ФК «Дніпрофінанс груп» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Так, на підтвердження понесених судових витрат, представником позивача Скребець О.С. надано Договір про надання правової допомоги від 02.01.2024 року між адвокатським бюро «Юлії Чміль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».
22.08.2024 року Адвокатським бюро «Юлії Чміль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було складено Акт №2208-24 до договору про надання правової допомоги №02/01-24 від 02.01.2024 р., в даному Акті приймання-передачі наданих послуг від 22.08.2024 року зазначено, що адвокатом були надані послуги правничої допомоги по справі №489/4286/24, а клієнтом було сплачено 8 500,00 грн. Сторони претензій, зокрема і матеріальних, одна до одної не мають.
Згідно детального опису наданих послуг розмір витрат на правничу допомогу склав 8 500,00 грн., яка включала в себе ознайомлення з матеріалами справи, аналіз документів, ознайомлення з судовою практикою. При цьому, адвокатом було витрачено 3 години, за складання позовної заяви кількість годин не вказана.
Таким чином, судом встановлено, що представником позивача підтверджені відповідними документами понесені відповідачем витрати пов`язані з розглядом справи (на правничу допомогу) на загальну суму 8 500,00 грн., та відповідні докази на підтвердження таких подані з дотриманням порядку встановленого частиною восьмою статті 141 та статті 246 ЦПК України, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь витрат по сплаті судового збору у розмірі 10 012,96 грн. також підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп» суму інфляційних витрат у розмірі 834 412,48 грн, яка складається з: 195 756,15 грн - 3% річних за користування грошовими коштами та 638 656, 33 грн - інфляційні втрати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судовий збір у розмірі 10 012,96 грн, а також судові витрати у вигляді отримання професійної правничої (правової) допомоги в сумі 8 500 грн 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку, на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Інформація про сторін:
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Суддя Л.М. Шолох