Номер провадження: 22-ц/813/4827/25
Справа № 522/5090/24
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Держави Україна в особі Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2025 року,

за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої порушенням права власності неправомірними діями державного виконавця

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до Держави Україна в особі Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої порушенням права власності неправомірними діями державного виконавця, в обґрунтування якого зазначив, що 16.05.2017 рішенням Суворовського райсуду м. Одеси з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стягнуто солідарно на його користь майнову шкоду у розмірі 42835 грн і судові витрати 780 грн, завдану кримінальним правопорушенням. З набранням рішенням суду законної сили, стягнуті кошти являлися власністю. З відкриттям першим Приморським відділом ДВС у м. Одесі виконавчого провадження за виконавчим документом, під час здійснення примусового виконання судового рішення результатом протиправних рішень, дій і бездіяльності державного виконавця, визнаних ухвалами Суворовського райсуду м. Одеси від 07.06.2018, 26.07.2019, 17.09.2019, 08.02.2022, 05.02.2022 та 22.11.2023,- не стягнення державним виконавчим органом коштів упродовж шести років 10 місяців обмежило право власності, захист якого гарантовано Конституцією і законами України, а також міжнародним договором України.

Позивач зазначає, що унаслідок неправомірного рішення, дії і бездіяльності державного виконавця при здійсненні ним своїх повноважень, йому спричинено шкоду, завдану майну, що належить на праві власності, а саме при вирішенні скарг, пов`язаних з неправомірними діями і бездіяльністю державного виконавця, ухвалами Суворовського райсуду м. Одеси від 05.05.2022 та 22.11.2023 встановлено, що постановами державного виконавця звернуто стягнення на заробітну плату боржника яку він отримує у ТОВ «Націоналстройгруп» та ТОВ «БК ДЕЛЮКС ДЕВЕЛОПМЕНТ». Проте відрахування коштів із заробітної плати боржника вказаними підприємствами не проводилося у зв`язку з протиправною бездіяльністю державного виконавця у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення. Зазначена обставина унеможливила перерахування йому коштів з відповідного рахунку органу державної виконавчої служби, що надає право на виплату компенсації у розмірі 107292 грн, відповідно до вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Крім того, позивач посилається, що у зв`язку з невиконанням державним виконавчим органом протягом багатьох років рішення суду від 16.05.2017 він зазнав моральних і фізичних страждань. Системна протиправна поведінка виконавця вимагала значних зусиль і витрат часу щоб захистити порушене право у виконавчому провадженні. У зв`язку з цим судова тяганина відволікала від важливих життєвих занять, позбавляла спокійного ритму життя і взаємовідносин з близьким оточенням. Незмінність протиправної бездіяльності виконавця після ухвалених судових рішень та не усунення порушень закону принижувало гідність, призводило до виникнення депресивного стану, втрати сну, що негативно позначилося на самопочутті. Незабезпечення державним виконавчим органом належного виконання судового рішення позбавляло можливостей реалізувати наміру використання присуджених коштів в ділових стосунках, пригнічувало душевний стан, викликало гнівні емоції і моральні переживання. Зазначене є моральною шкодою, розмір якої оцінює в грошовому вимірі - 800000 грн.

Позивач просив суд сягнути з держави України з коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 компенсацію на відшкодування майнової шкоди - 107292 грн і моральної шкоди - 800000 грн, завданої першим Приморським відділом ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) та ?постановити окрему ухвалу щодо відповідальності державного виконавця першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), пов?язану з неналежним виконанням судового рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 28 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої порушенням права власності неправомірними діями державного виконавця, відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, що підставою для виплати стягувачу компенсації, слугує порушення строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади, державного підприємства, установи, організації, юридичної особи, натомість рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 16.05.2017 у справі № 523/15770/16-ц на користь позивача стягнуто майнову шкоду з фізичних осіб ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення компенсації на відшкодування майнової шкоди. Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що з Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено, що позивач реалізував своє законне право на відшкодування моральної шкоди за невиконання судового рішення, зокрема, у справах 522/5621/23 та 522/6793/22, де судовими рішеннями присуджено ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету. Оскільки чинним законодавством не передбачено багаторазове відшкодування моральної шкоди за затримку виконання рішення суду, в тому числі внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського райсуду м. Одеси від 28.02.2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що ураховуючи тривале невиконання судового рішення і протиправну поведінку виконавця державного виконавчого органу, якою порушено конституційне і конвенційне право - суд не дотримувався основних засад цивільного судочинства, визначеного пунктами 1, 5, 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України. Не постановленням окремої ухвали, суд надав підстав державному виконавчому органу й надалі чинити безкарну відповідальність за невиконання судового рішення.

Скаржник вважає, що висновок в рішенні про необґрунтованість позовних вимог за відсутністю правових підстав для задоволення позову в частині стягнення компенсації на відшкодування майнової шкоди суперечить ч. 9 ст. 10 ЦПК України. Оскільки за ухвалою суду від 22.11.2023 року відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства не проводилося тому, висновок в рішенні про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди було реалізовано позивачем у справах № 522/5621/23 та № 522/6793/22 є необґрунтованим.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.03.2025 року роз`яснювалось Державі Україна в особі Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження отримав 09.06.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення.

Держава Україна в особі Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги 10.04.2025 року та 21.03.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

Від Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшли заперечення на апеляційну скаргу, які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу.

Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Держава Україна в особі Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) повістку-повідомлення отримала 23.05.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників процесу.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що що підставою для виплати стягувачу компенсації, слугує порушення строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади, державного підприємства, установи, організації, юридичної особи, натомість рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 16.05.2017 у справі № 523/15770/16-ц на користь позивача стягнуто майнову шкоду з фізичних осіб ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення компенсації на відшкодування майнової шкоди. Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що з Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено, що позивач реалізував своє законне право на відшкодування моральної шкоди за невиконання судового рішення, зокрема, у справах 522/5621/23 та 522/6793/22, де судовими рішеннями присуджено ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету. Оскільки чинним законодавством не передбачено багаторазове відшкодування моральної шкоди за затримку виконання рішення суду, в тому числі внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, Суворовським районним судом м. Одеси 30 травня 2017 року видано виконавчий лист у справі №523/15770/16-ц на виконання рішення суду від 16 травня 2017 року, відповідно до якого стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 42835 гривень 00 коп.; стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті публікації в пресі оголошення про виклик до суду в розмірі 780,00 грн.

02.06.2017 старшим державним виконавцем Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцеровою Л.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 54048495 з примусового виконання виконавчого листа №523/15770/16-ц виданого 30.05.2017 Суворовським районним судом м.Одеси боржник ОСОБА_2

30.07.2019 головним державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцеровою Л.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59677938 з примусового виконання виконавчого листа №523/15770/16-ц виданого 30.05.2017 Суворовським районним судом м.Одеси боржник ОСОБА_3 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одесивід 07 червня 2018 року у справі № 523/6231/18 задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано бездіяльність головного державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Людмили Леонідівни, пов`язану з невиконанням ухвали Суворовського райсуду м. Одеси від 02.03.2018 року неправомірною. Визнано повідомлення головного державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Людмили Леонідівни про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 17.04.2018 року незаконним. Зобов`язано головного державного виконавця першого Приморського відділу ДВС м. Одеси Офіцерову Людмилу Леонідівну усунути порушення права шляхом вчинення дій встановлених ч.5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 липня 2019 року у справі 523/11532/18 задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано неправомірними дії начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області Гусєва О.О. щодо повернення заяви ОСОБА_1 від 25.07.2018 року щодо виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси №523/6231/18 від 07.06.2018 року. Зобов`язано начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області Гусєва О.О. усунути допущене порушення прав ОСОБА_1 шляхом розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.07.2018р. щодо виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси №523/6231/18 від 07.06.2018р. з урахуванням встановлених в даному судовому рішенні обставин.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року у справі 523/9329/19 задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано бездіяльність головного державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Людмили Леонідівни при виконанні рішення Суворовського райсуду м. Одеси від 16.05.2017 року за виконавчим листом у справі № 523/15770/16-ц- неправомірною. Зобов`язано головного державного виконавця першого Приморського відділу ДВС м. Одеси Офіцерову Людмилу Леонідівну усунути порушення права шляхом вчинення виконавчих дій по виконанню рішення Суворовського райсуду м. Одеси від 16.05.2017 року, за виконавчим листом у справі № 523/15770/16-ц у відповідністю з Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2022 року у справі 523/263/22 задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано вчинену дію головним державним виконавцем першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцеровою Людмилою Леонідівною, що порушує право, передбачене Конституцією і законами України, п.1 ст. 6 Конвенції та перешкоджає належному виконанню рішення Суворовського райсуду від 16.5.2017 року за виконавчим листом № 523/15770/16-ц, - неправомірною. Скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.12.2021 року у виконавчому провадженні № 54048495.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05.05.2022 року у справі 523/15356/21 задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерової Людмили Леонідівни по виконанню рішення Суворовського районного м.Одеси від 16 травня 2017 року за виконавчим листом у справі № 523/15770/16-ц у виконавчих провадженнях №54048495 та № 59677938. Зобов`язано державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерову Людмилу Леонідівну усунути допущені порушення шляхом вчинення виконавчих дій по виконанню рішення Суворовського районного м. Одеси від 16 травня 2017 року за виконавчим листом у справі № 523/15770/16-ц у виконавчих провадженнях № 54048495 та № 59677938.

09.09.2019 головним державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцеровою Л.Л. у ВП № 59677938 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_3 , що отримує дохід у ТОВ «НАЦІОНАЛСТРОЙГРУП».

19.08.2021 головним державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцеровою Л.Л. у ВП № 59677938 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_3 , що отримує дохід у ТОВ «БК ДЕЛЮКС ДЕВЕЛОПМЕНТ».

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2023 року у справі № 523/11789/23 задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано бездіяльність і виконавчі дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцерової Людмили Леонідівни, пов`язані з винесенням постанов про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_3 від 09 вересня 2019 року та 19 серпня 2021 року у виконавчому провадженні № 59677938 неправомірними. Зобов`язано державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцерову Л.Л. усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дій при виконанні рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року за виконавчим листом № 523/15770/16-ц у виконавчому провадженні № 59677938 у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За положеннями статті 129-1 Конституції України обов`язковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконавче провадження згідно зі статтею 1 Закону про виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону про виконавче провадження).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади майнової та моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2021 року у справі № 405/500/18 вказав на те, що лише факт тривалого невиконання рішення суду та дії/бездіяльність посадових осіб Державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між невиконанням/несвоєчасним виконанням рішення суду та завданою шкодою.

У справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. При цьому саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій органу Державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб Державної виконавчої служби та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19).

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України також встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що невчинення посадовою особою державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі компенсації встановленої законом за весь час прострочення, який складає 107292 грн за 82 місяці тривалості неперерахування.

Проте, невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання рішення суду, ухваленого на її користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Таким чином, оскільки розмір збитків (упущеної вигоди), які позивач просив стягнути з відповідача, є недоотриманою сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судового рішення, ухваленого на її користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню в порядку положень статей 1173, 1174 ЦК України за рахунок боржника.

Таким чином, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги в цій частині вказаних висновків не спростовують та зводяться до їх переоцінки.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач в підставами відшкодування шкоди зазначив невиконання державним виконавчим органом рішення суду від 16.05.2017 року упродовж шести років та десять місяців за обставин прийняття незаконного рішення, протиправної дії і бездіяльності державного виконавця, що вчиняються протягом багатьох років.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказував, що позивач реалізував своє законне право на відшкодування моральної шкоди за невиконання судового рішення, зокрема, у справах 522/5621/23 та 522/6793/22, де судовими рішеннями присуджено ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Так, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, які відповідно до статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд може використовувати при здійсненні судочинства, постановою Одеського апеляційного суду від 14.03.2024 року у справі № 522/5621/23, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року змінено, мотивувальну частину рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, завданої порушенням права власності протиправними діями і бездіяльністю державного виконавця викладено в редакції цієї постанови. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 гривень. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.12.2022 року у справі № 522/6793/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано, позовну вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 2000 гривень. В решті рішення суду залишено без змін.

Також рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року у справі № 522/14591/19, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22.09.2020 року, стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 800 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.01.2021 року у справі № 522/20487/20, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15.11.2021 року, стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.01.2022 року у справі № 522/1716/22, стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 року у справі № 522/21072/21, стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Виходячи із зазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідає практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах, про те, що ОСОБА_1 реалізував, зокрема, у справах № 522/5621/23, № 522/6793/22, № 522/14591/19, № 522/20487/20, № 522/1716/22, № 522/21072/21право на відшкодування моральної шкоди за надмірну тривалість невиконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2017 року, яка полягає в душевних стражданнях, яких ОСОБА_1 зазнав у зв`язку з бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Водночас саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій органу Державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб Державної виконавчої служби та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту та розміру завданої йому моральної шкоди щодо неправомірності дій і бездіяльності державного виконавця Приморського відділу ДВС у м. Одесі, визнаних ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.11.2023 року, що є його процесуальним обов`язком, не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою. Позивач підставами відшкодування шкоди зазначив невиконання державним виконавчим органом рішення суду від 16.05.2017 року упродовж шести років та десять місяців за обставин прийняття незаконного рішення, протиправної дії і бездіяльності державного виконавця, що вчиняються протягом багатьох років.

Колегія суддів зауважує, що чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за затримку виконання рішення суду про стягнення з державного бюджету відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (висновки у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2023 року у справі № 686/13017/22, від 18 серпня 2023 року у справі № 686/10621/22, від 13 липня 2023 року у справі № 686/13391/22, від 22 листопада 2022 року у справі № 686/28957/21-ц, від 07 вересня 2022 року у справі № 686/19070/21).

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було постановлено окрему ухвалу, не заслуговують на увагу, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не дають колегії суддів підстав для його скасування, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов