Єдиний унікальний номер судової справи: 478/144/24
Номер провадження 22-ц/1028/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Чистою В.В.,

за участю представника відповідача - адвоката Гагашкіної Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом

Задерецьким Віталієм Анатолійовичем

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Сябренко І.П., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та припинення права користування,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0071 площею 15,39 га, яка розташована на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області.

16 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), відповідно до якого позивач, як власник земельної ділянки площею 15,39 га з кадастровим номером :04:000:0071, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області передала відповідачу право володіння та право цільового використання (емфітевтичне право). За умовами договору користування емфітевтичним правом встановлюється за плату в розмірі 7000 грн в рік, які землекористувач сплачує власнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним роком. Однак, в порушення умов договору, відповідач ОСОБА_2 , в період з 2017 по 2024 роки включно, не сплачує позивачу плату за користування землею.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 систематично порушує умови договору, а саме, з 2017 по 2024 роки плату за користування землею не проводив, позивачка просила розірвати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2017 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 січня 2017 року, номер запису про інше речове право: 18583157 та припинити право відповідача ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою.

15 березня 2024 року відповідачем ОСОБА_2 , подано до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність обставин, на які позивачка посилається як на правову підставу своїх вимог.

Зазначав, що дійсно 16 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ним було укладено договір емфітевзису, за яким позивачка, як власник земельної ділянки площею 15,39 га з кадастровим номером :04:000:0071, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області, передала йому право володіння та право цільового використання (емфітевтичне право). Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до нього та Казанківської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору емфітевзису та визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію було детально досліджено питання підписання договору емфітевзису позивачкою ОСОБА_1 та отримання останньою кошти в розмірі 90 000 грн за майбутні 5 років оренди землі, а саме за період 2017-2021 роки.

Крім того, висновком експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за №538 від 24 жовтня 2017 року встановлено, що підпис в зазначеному договорі емфітевзису, виконано позивачкою. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору емфітевзису, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію відмовлено. Плату за період з 2022-2023 роки позивачка навмисно не отримує, чим своїми діями штучно створює підстави для розірвання договору. Наголошує, що він згоден і хоче сплачувати плату за договором, неодноразово повідомляв ОСОБА_1 про необхідність отримання плати за користування землею. Зазначені кошти відправлялись поштовим переказом через відділення «Укрпошти», але були повернуті йому, через їх неотримання позивачем.

18 березня 2024 року представником позивачки - адвокатом Задерецьким В.А., подано до суду відповідь на відзив, в якому вважає, що обставини, на які посилається відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, як на підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі є не обґрунтовані та недоведені. Зокрема, з посиланням на доводи аналогічні позовній заяві зазначив, що позивачка ОСОБА_1 не отримувала будь-яких коштів в рахунок плати за договором емфітевзису. Доказів, що позивачка ОСОБА_1 ухиляється від отримання плати за користування землею відповідачем ОСОБА_2 не подано. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 відмовляється розрахуватися за користування землею, на звернення позивачки ОСОБА_1 постійно відповідає відмовками, останній не вчиняв добросовісних дій спрямованих на виплату позивачці орендної плати за місцем її проживання, не відправляв їй поштовими переказами на адресу плату за користування землею, ухиляючись від виконання зобов`язання іншим чином. Крім того, зазначив, що умовами договору між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 не визначено способу, за яким орендна плата може бути сплачена, а тому відповідач має право обирати спосіб виплати грошового зобов`язання, у тому числі і через здійснення поштового переказу. Доказів того, що відповідач вжив усіх можливих дій, спрямованих на виконання свого грошового зобов`язання суду не надано. Вважає, що відповідач ОСОБА_2 не вичерпав всіх можливих способів реально виконати своє грошове зобов`язання і сплатити орендну плату позивачеві ОСОБА_1 , оскільки достовірно знаючи, що остання не отримала платежі за вказані роки не вчинив ніяких дій з виконання свого зобов`язання визначеного у договорі.

03 лютого 2025 року представником позивачки адвокатом Задерецьким В.А. до закінчення підготовчого засідання подано письмову заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив, що з метою визначення ефективного способу захисту прав позивачки ОСОБА_1 виникає необхідність змінити підстави позову, доповнивши його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин, в частині підстав розірвання договірних відносин з відповідачем ОСОБА_2 , а саме через систематичну несплату відповідачем орендної плати за користування землею за період з 2017 по 2024 роки, не здійснення обчислення розміру орендної плати за користування землею з урахуванням індексів інфляції, а також систематичну несплату земельного податку за період з 2022 по 2023 роки, тому просив розірвати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 січня 2017 року, номер запису про інше речове право: 18583157 та припинити право відповідача ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву (уточнену) подану 03 лютого 2025 року, в якій не змінюються підстави позову, а лише доповнюються новими обставинами при збереженні в ній первісних обставин, та постановлено в подальшому розглядати справу з урахуванням уточненої позовної заяви.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у задоволенні позову слід відмовити через обрання неналежного способу захисту прав, оскільки такий не відповідає характеру порушеного права та спричиненим цими діями наслідкам.

Крім того, судом зазначено, про те, що позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження звернень до відповідача з вимогою сплатити кошти за користування земельною ділянкою за 2017-2023 роки та, що кошти за користування земельною ділянкою за ці періоди були виплачені несвоєчасно саме з вини відповідача. Крім того, встановленими обставинами справи, спростовані доводи позивачки про те, що відповідач не вживав заходів спрямованих на здійснення сплати коштів за користування земельною ділянкою, та має заборгованість зі сплати земельного податку.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Задерецький В.А. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що рішення ухвалене без урахування усіх обставин встановлених у справі, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, що позивачка в обґрунтування позовних вимог щодо припинення права користування відповідачем її земельною ділянкою посилалася на дві підстави, це систематична несплата орендної плати, у тому числі не здійснення обчислення розміру плати за землю з урахуванням індексів інфляції з 2017 по 2024 роки та систематичну не сплату земельного податку за 2022-2023 роки. Крім того, судом не враховано наявний в матеріалах справи доказ несплати відповідачем орендної плати із земельного податку - лист із відповіддю від Головного управління ДПС в Миколаївській області. До того ж судом не враховано та не досліджено взагалі, що припинення договірних відносин з підстави несвоєчасної сплати земельного податку за 2022 та 2023 роки, виконані відповідачем лише після подання до суду позову про розірвання договору. Крім того, в порушення процесуального права судом долучено примірник договору поданий на стадії розгляду справи по суті без жодного обґрунтування свого рішення без ухвали, не надано позивачці можливості ознайомитися з ним та виразити свої доводи або міркування щодо подання до суду різних оригіналів договорів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Гагашкіна Л.І. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судове засідання позивачка - ОСОБА_1 та її представник - адвокат Задерецький В.А. не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином. Від адвоката - Задерецького В.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позиваки та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача - адвоката Гагашкіну Л.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-МК №006397, виданого 20 квітня 2002 року на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації належить земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0071, площею 15,3932 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області(т.1 а.с.6).

16 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за умовами якого позивачка, як власник земельної ділянки площею 15,39 га, з кадастровим номером :04:000:0071, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, передала відповідачу право володіння та право цільового використання (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею (надалі - Договір) (т.2 а.с.160-162).

Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 16 січня 2017 року, номер запису про інше речове право: 18583157, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (т. 1 а.с. 47 ).

Відповідно до п.п.2.1, 2.2, 2.3 спірного Договору передача емфітевтичного права здійснюється безкоштовно. Користування емфітевтичним правом встановлюється за плату в розмірі 7000 грн на рік, які Землекористувач сплачує Власнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним роком. Землекористувач має право за письмовою згодою Власника, сплачувати Власнику плату за користування емфітевтичним правом завчасно, але не більше ніж за 100 років.

Згідно п.3.1. спірного Договору, сторони домовилися про те, що емфітевтичне право за цим Договором встановлюється на невизначений строк (на 100 років).

Відповідно до п.п.5.1, 5.2 Договору цей Договір припиняє свою дію у випадках: а) при набутті Землекористувачем, земельної ділянки у власність в порядку, передбаченому Земельним кодексом України; б) викупу Власником емфітевтичного права; в) за інших підстав, передбачених чинним законодавством України. Цей Договір може бути розірваним: а) за взаємною згодою Сторін; б) за рішенням суду у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Згідно п.9.1. спірного Договору, цей договір набуває чинності після його підписання Сторонами та державної реєстрації і діє до виконання Сторонами його умов.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилається на те, що впродовж 2017-2023 років відповідач ОСОБА_2 систематично порушує умови Договору щодо своєчасної плати за користування емфітевтичним правом, крім того, здійснює обчислення розміру плати за користування емфітевтичним правом без урахування індексів інфляції, а також систематично не сплачує земельний податок.

Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).

У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України.

Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України.

По своїй суті емфітевзис це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Емфітевзис є правом абсолютним, не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності. Емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений.

У статті 412 ЦК України закріплено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки з суспільною необхідністю.

Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом.

Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом.

Загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у стаття 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису.

Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.

Належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору емфітевзису укладеного з ОСОБА_2 з підстав невиконання умов договору, а саме невиплати плати за користування емфітевтичним правом за користування земельною ділянкою, обчислення розміру плати за користування емфітевтичним правом без урахування індексів інфляції, а також систематична несплата земельного податку, не ґрунтуються на вимогах закону і не можуть бути підставою для припинення емфітевзису.

Вищенаведене узгоджуються із правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведеній в постанові від 20 січня 2025 року у справі № 390/25/22 (провадження № 61-6776 сво 23).

Крім того, заперечуючи проти доводів позивачки про не сплату плати за користування емфітевтичним правом за користування земельною ділянкою за 2017-2024 роки, відповідачем надано розписку про отримання плати за користування земельною ділянкою від 16 січня 2017 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, дала дійсну розписку гр. ОСОБА_2 , який виступає землекористувачем земельної ділянки про те, що діючи як сторони договору емфітевзису, укладеного 16 січня 2017 року, дійшовши взаємної згоди щодо порядку, форми та строків оплати за користування на умовах емфітевзису земельною ділянкою з кадастровим номером :04:000:0071, площею 15,3932 га ріллі, відповідно до п.2.3 договору, прийняла наперед (авансовим платежем), за майбутній період встановленого речового права - за 5 років, за період часу з січня 2017 року по грудень 2021 року включно, плату за користування землею, в сумі 90 000 грн. Дійсною розпискою ОСОБА_1 підтвердила факт отримання від відповідача вище обумовлену плату, в сумі 90 000 грн. Оплата за землекористування на умовах емфітевзису в грошовій формі та у вище визначеній сумі передана ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що містяться підписи ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (т. 1 а.с.114).

До того ж, на спростування вказаних доводів та підтвердження виконання умов договору відповідачем надано до суду надіслані на адресу позивачки листи про необхідність отримання плати від 28 грудня 2022 року, від 03 січня 2024 року, від 03 лютого 2024 року, від 10 січня 2025 року, фіскальні чеки АТ «Укрпошта» ВПЗ Казанка-2 за №0039 від 10 січня 2023 року, КНП від 10 січня 2025 року (т. 1 а.с.49, 53, 58, 61, т. 2 а.с. 99, 100).

Також, згідно листа Головного управління ДПС України у Миколаївській області, за вих.№24403/6/14-29-13-06-05 від 02 грудня 2024 року, станом на 02 грудня 2024 року, згідно ІКПП ОСОБА_2 , заборгованість з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи - не обліковується (т. 2 а.с.116).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність законодавчо визначених підстав для розірвання договору емфітевзису.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем щодо припинення договірних відносин з підстави несвоєчасної сплати земельного податку за 2022 та 2023 роки, виконані відповідачем лише після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про розірвання договору не заслуговують на увагу, оскільки правового значення не мають з огляду на викладене вище.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Задерецьким Віталієм Анатолійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 25 липня 2025 року.