Провадження № 2/466/726/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року м Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря судового засідання Мацелюх І.І., Пукшина А.В.,

справа 466/10123/25,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Національний банк України про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

04.10.2024 р. адвокат Галагуз Д.М. в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрованої та проживає за адресою: АДРЕСА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , третя особа Національний банк України, , юр. адреса: 01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9 в якій просить суд:

1) Поділити належне сторонам на праві спільної сумісної власності нерухоме майно наступним чином: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 , а іншу 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 залишити у власності відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

2) Припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

3) Стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати.

В обгунтування позивних вимог покликається на те, що сторони перебували у шлюбі з 10.08.22002 року та від шлюбу мають двох синів: Юрія, 01.05.2023 року та ОСОБА_3 , 30.09.2010 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 29.06.2023 року шлюб розірвано. Під час шлюбу сторонами набуто 17.03.2003 року майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , в якій проживали до 2011 року та 04.08.2011 року таку продали. Додатково до тих коштів взяли кредит в НБУ договір 1/11 від 25.08.2011 року на імя відповідача та 09.09.2011 року придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Під час придбання спірної квартир позивачка як дружина надавала згоду на придбання нерухомого майна чоловікові, і ця квартира була оформлена на нього. При цьому це є спільно набуте майно, яке підлягає поділу. Оскільки, відповідач добровільно не хоче розділити майно, то вона змушена звернутися до суду за захистом порушеного його права.

Відповідач не подала відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 09.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

30.10.2024 року від представника НБУ надійшло письмове пояснення в яких просили долучити такі до матеріалів провадження, а в подальшому продовжувати розгляд без предстаника банку.

Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року в задоволенні клопотання від 09.01.2025 року відповідача А.Демківа про зупинення провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Національний банк України про поділ майна подружжя - відмовлено.

Ухвалою суду від 13.05.2025 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник позивача адвокат Галагуз Д.М., яка діє на підставідоговору про надання правової допомоги від 17.07.2024 року та ордеру серії АМ №1101630 від 27.09.2024 року /арк.спр. 24,25/ позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити та проводити судове засідання у їх відсутності.

Відповідач та представник відповідача адвокат Безушко О.І., який діє на підставі ордеру серія ВС № 1336596 віл 07.01.2025 року ( арк.спр.59) в судові засідання не прибули, по суті заперечень не надали, просили зупинити провадження, у звязку з перебуванням його на службі в ЗСУ.

Третя особа через представника подала письмові пояснення щодо позовної заяви та повідомив про те, що при переході права власності на майно Договір іпотеки зберіггає свою силу. Просили продовжувати розгляд справи у відсутності представника 3-ої особи.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить такого висновку.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб,які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.08.22002 року та від шлюбу у них народилися двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (арк.спр.8)

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 29.06.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (арк.спр.7)

Під час перебування у шлюбі сторонами набуто 17.03.2003 року майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , в якій проживали до 2011 року та 04.08.2011 року таку продали згідно договору купівлі-продажу (арк.спр.9).

Згідно Догоовру № 1/11 від 25.08.2011 року ОСОБА_2 отримав в НБУ (управлінні НБУ у Львівській області) кредит на суму 350 00 грн. Згідно п.2.3. Договору умовами надання кредиту та його повернення є забезпечення шляхом укладення поруки з подальши укладенням договору іпотеки (арк.спр.13-15).

З інформації з Держвного реєстру речових прав вбачається, що 09.09.2011 року ОСОБА_2 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно іпотечного договору від 08.12.2011 року між НБУ та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (арк.спр.17-19).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, у відповідності до вищевказаних норм закону спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є: квартира АДРЕСА_2 .

Сторонами не заперечується, що вищезазначене майно було набуто подружжям в період шлюбу. Доказів, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя сторони суду не надали.

Враховуючи, що між сторонами не досягнуто згоди щодо вартості зазначеного нерухомого майна суд приходить висновку, що вартість квартири становить 2800600,00 гривень, згідно висновку оцінювача ОСОБА_6 (арк.спр.22,23).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався.

Отже, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд такі витрати залишає за сторонами.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд ,

у х в а л и в :

позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 .

Припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 9084,00 гривень оплаченого судового збору та 3500 гривень за надання правової допомоги, а всього 12584,00 (дванадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.)

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Національний банк України, , юр. адреса: 01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9.

Повний текст судового рішення виготовлений 10.06.2025.

Суддя П. С. Невойт