Провадження №2/522/1239/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої судді Павлик І.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

21.12.2023 до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, у якій позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 6 801 доларів США відповідно до курсу НБУ на день платежу за договором позики від 07.05.2018.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2023 позовну заяву залишено без руху. Надано позивачеві 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

08.01.2024 до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.01.2024 позовну заяву прийнято то розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у змішаній формі. Відповідачу надано 15-ти денний термін з моменту отримання копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвала суду від 08.01.2024 разом із копією позовної заяви та додатками була направлена на адресу ОСОБА_2 листом з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, який повернувся до суду із відміткою: «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Ухвала суду від 08.01.2024 разом із копією позовної заяви та додатками була направлена на адресу ОСОБА_5 листом з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, який повернувся до суду із відміткою: «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Ухвала суду від 08.01.2024 разом із копією позовної заяви та додатками була направлена на адресу ОСОБА_4 листом з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, який повернувся до суду із відміткою: «відсутність адресата за вказаною адресою».

Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

07.05.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позикодавець зобов`язався передати ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 18 200,00 грн в еквіваленті 700 Доларів США на строк 3 місяці.

Згідно п. 4.1. Договору, плата за використання позики становить 120 % річних, які позичальник оплачує щомісячно до 07 числа кожного місяця (сума процентів в розмірі 1 820,00 грн).

У п. 4.2. Договору вказано, що в разі, якщо позичальник не здійснив плановий щомісячний платіж за користування кредитом повністю до дати, вказаної в п. 4.1. Договору, процентна оплата буде складати 2 % в день (732 % річних) від суми позики, тобто, 364,00 грн в день.

Відповідно до п. 8.2. Договору, якщо залишається заборгованість, по всій сумі заборгованості буде діяти ставка в розмірі 240 % річних до її погашення.

Поручителями за договором були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2019 у справі № 521/19760/18, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 22 222,20 грн.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів відсотки за користування позикою в період з 18.08.2018 по 07.08.2019 у розмірі 127 400,00 грн на підставі п. 4.2 Договору, а також у період з 08.08.2019 по 08.08.2022 у розмірі 131 040,00 грн на підставі п. 8.2 Договору, що разом складає 258 440,00 грн (127 400,00 грн + 131 040,00 грн) та еквівалентно 6 801 Доларів США.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 вказала, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту та після закінчення строку на який надавались кредитні кошти, настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом.

Велика Палата ВС у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто, позивач має право на стягнення відсотків за користування позикою виключно в межах строку кредитування, визначеного у договорі.

Так, у пункті 1.1. Договору позики від 07.05.2018 вказано, що позика надається на строк 3 місяці, тобто, строк кредитування закінчився 07.08.2018.

За таких обставин, ОСОБА_1 мав право на нарахування встановлених договором від 07.05.2018 відсотків за користування кредитом до 07.08.2018.

Питання про стягнення відсотків за користування кредитом було вирішено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2019 у справі № 521/19760/18.

В той же час, після 07.08.2018, ОСОБА_1 має право виключно на нарахування штрафних санкцій в порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проте, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути відсотки за користування позикою саме на підставі договору від 07.05.2018, проте, здійснює їх нарахування поза межами строку кредитування, що суперечить вищенаведеним положенням матеріального права та правовим позиціям суду касаційної інстанції.

З огляд на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наведених позивачем підстав.

Керуючись ст.ст. 81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Суддя Павлик І.А.