ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3746/24 Номер провадження 22-ц/814/1887/25Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С. А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року (час ухвалення судового рішення з 11:18:44 до 13:07:53; дата виготовлення повного текста судового не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_1 до Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ освіти Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким:

поновити її на посаді завідуючої Горянської філії І-ІІ ступенів Щербанівського ліцею;

стягнути з відповідача на її користь компенсацію за час вимушеного прогулу 18 008,10 грн, а також моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що з 01.09.1992 позивачка працювала на посаді вчителя української мови та літератури Нижньомлинської основної школи, яка у 2018 році перейменована на Горянську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів, а в 2019 році приєднана до Щербанівського ліцею. З 02.09.2019 позивачка переведена на посаду завідуючої Горянською філією І-ІІ ступенів Щербанівського ліцею. З 17.06.2024 по 30.06.2024 відправлена у відпустку, хоча заяви про її надання до Щербанівського ліцею не надавала, в графіку відпусток на цей період не була записана. Під час відпустки жодного офіційного повідомлення про припинення та не продовження строкового трудового договору не отримувала. Наказ про звільнення з посади отримала 19.08.2024. Звільнення вважає незаконним, посилаючись на те, що підставою звільнення не може бути наказ про продовження строкового трудового договору як це зазначено в наказі. Зазначила, що строковий трудовий договір укладено 02.09.2019 та в подальшому кожного року пролонговано аж до 2024 року, відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП України строкові трудові договори, які були укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23 КЗпП України, тому він вважається пролонгованим на невизначений термін. Переведення на строковий договір значно звужує її права як вчителя. Про майбутнє звільнення її не було повідомлено згідно вимог законодавства. Зазначила, що є членом профспілки, тому звільнення допускається за наявності попередньої згоди виборного профспілкового органу відділу освіти, а також вищестоящого об`єднання профспілок обласного комітету профспілки працівників освіти і науки України. Безпідставне звільнення і порушення трудових прав відповідачем заподіяли позивачці значної моральної шкоди.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року відмовлено за недоведеністю у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги звертає увагу, що вона працювала у ліцеї ще на посаді вчителя зарубіжної літератури на 0,5 ставки, тому при звільнені з посади завідуючої ліцею її мали залишити працювати на 0,5 ставки вчителя.

Суд не звернув уваги, що у наказі про звільнення №106к підставами звільнення зазначені накази про прийняття на роботу та про продовження строкових трудових договорів, що не може бути підставою для звільнення згідно закону.

Вирішуючи спір, суд не врахував приписи ЗУ «Про Державні гарантії і умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану», ЗУ «Про освіту» за змістом яких забороняється звільняти працівників закладів освіти навіть у разі закінчення строкового трудового договору.

Суд, надаючи тлумачення факту переукладення строкового трудового договору, не звернув уваги, що у першому трудовому договорі строк його дії не було зазначено.

Суд не врахував, що наказ про звільнення оформлено заднім числом, про майбутнє звільнення її не попереджали, перебування позивачки у відпустці позбавило її можливості подати письмову заяву про продовження строку дії трудового договору.

Судом не надано оцінки тому, що позивачка є членом профспілки, а звільнення відбулося без попередньої згоди профспілкового органу.

У відзиві Щербанівський ліцей Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Звертається увага, що оскільки звільнення позивачки відбулося з підстав закінчення строку трудового договору, то закон не вимагає завчасного попередження такого працівника.

Разом з тим, позиваці 01 липня 2024 року у додатку Вайбер надсилалося повідомлення про майбутнє звільнення, що підтверджено її відповіддю з проханням надіслати копію наказу.

У травні 2024 року відповідно до умов колективного договору був здійснений попередній розподіл навчального навантаження, який був погоджений із профспілкою і доведений до відома працівників ліцею. Водночас позивачці була запропонована посада вчителя на 2024-2025 навчальний рік, вона з цією пропозицією погодилася, підписавши 28 травня 2024 року відповідний наказ. Тобто позивачка ще у травні 2024 року знала, що трудовий договір буде припинений по закінченню строку його дії.

Стосовно перебування у відпустці, то графік відпусток був складений і доведений до відома працівників у січні 2024 року, позивачка будь-яких заперечень щодо виходу у тарифну відпустку не висловлювала.

Звертається увага, що позивачка не заперечувала законність укладення і переукладення з нею строкових трудових договорів.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 30.08.2019 №49-к ОСОБА_1 переведено з посади вчителя зарубіжної літератури на посаду завідувача Горянської філії І-ІІ ступенів Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за строковим трудовим договором з 02.09.2019 до 30.06.2021.

02.09.2019 між Щербанівським ліцеєм Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та ОСОБА_1 укладений строковий трудовий договір №04 від 02.09.2019 про призначення на посаду завідувача Горянської філії І-ІІ ступенів Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області терміном на 2 роки з 02.09.2019 до 30.06.2021 (а.с.15-17).

Відповідно до п.1.2 строкового трудового договору №04 від 02.09.2019 цей контракт є строковим трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між роботодавцем і керівником.

Згідно з п.1.7 строкового трудового договору №04 від 02.09.2019 звільнення керівника із займаної посади здійснюється на підставі наказу директора Щербанівського ліцею.

Відповідно до п.5.1 строкового трудового договору №04 від 02.09.2019 зміни та доповнення до цього контракту вносяться шляхом підписання додаткових угод, які є невідємною частиною контракту. Контракт припиняє дію з підстав, передбачених чинним законодавством України та умовами цього Контракту.

Згідно з п.7.1 строкового трудового договору №04 від 02.09.2019 цей контракт діє терміном 2 роки з 02.09.2019 до 30.06.2021 і набирає чинності з дня підписання сторонами (а.с.12-15).

30.06.2021 між сторонами укладена додаткова угода до строкового трудового договору №04 від 02.09.2019, відповідно до умов якої строковий трудовий договір продовжений з 30.06.2021 до 30.06.2022 та діє з дня його підписання.

Додатковою угодою до строкового трудового договору №04 від 02.09.2019, яка підписна сторонами 01.07.2022 п.7.1 строкового трудового договору викладено в такій редакції: «Цей трудовий договір продовжений з 01.07.2022 до 30.06.2023 та діє з дня його підписання».

01.07.2023 укладена додаткова угода до строкового трудового договору №04 від 02.09.2019, відповідно до умов якої строковий трудовий договір продовжений з 01.07.2023 до 30.06.2024 та діє з дня його підписання (а.с.54-56).

Відповідно до витягу з наказу №86-к від 30.05.2023 продовжено строковий трудовий договір з 01.07.2023 до 30.06.2024 ОСОБА_1 , завідувачу Горянської філії І-ІІ ступенів Щербанівського ліцею (а.с.47).

Наказом директора Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 11.06.2024 №106-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 з посади завідувача Горянської філії І-ІІ ступенів Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 30.06.2024 згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.8,40).

З наказом ОСОБА_1 ознайомлена 19.08.2024 та в той же день отримала копію наказу про звільнення та повідомлення про суми, нараховані та виплачені під час звільнення, що підтверджується підписом позивача в наказі (а.с.40).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка із 2019 року із умовами строкового трудового договору, зокрема щодо його строковості погоджувалась, отже її твердження про те, що переведення на строковий договір значно звужує її права як вчителя є безпідставними.

Оскільки ч.2 ст.23 КЗпП України є виключенням з положень ст.39-1 КЗпП України, то законодавчо визначені підстави для визнання строкового трудового договору, який був укладений із позивачкою безстроковим у зв`язку із продовженням строку його дії декілька разів відсутні.

У чинному законодавстві передбачено право сторін, зокрема роботодавця, щодо продовження строку дії укладеного контракту, а не його обов`язок щодо такого продовження.

Під час судового розгляду справи встановлено та не заперечувалося позивачкою, що з 01.07.2024 ОСОБА_1 на роботу не виходила, а відповідач, в свою чергу, вочевидь, вимагав припинення трудових правовідносин, підписавши 11.06. 2024 року наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючої.

Припинення трудового договору після закінчення його строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли подав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час працівник виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Доказів того, що позивачка обрана до профспілкових органів суду не надано.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2024 року в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та триває.

У період дії воєнного стану, який тривав на час звільнення позивачки, погодження розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації не вимагаються.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням наведених вимог закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини укладення із позивачкою строкового трудового договору і його переукладення та відповідно до приписів ч.4 ст.263 ЦПК України врахував висновки Верховного Суду у спорах такої категорії, пославшись у рішенні на конкретні судові рішення.

Тлумачення судами норм ст. 23, ст.36, ст.39-1 КЗпП України є таким:

«Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.

Укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України» (див. постанову ВС від 19 жовтня 2023 року (справа № 274/4132/21))

Практика судів у спорах такої категорії є сталою.

У межах розгляду цієї справи встановлено, що 02 вересня 2019 року із позивачкою укладений строковий трудовий договір (а.с.50-54), у якому чітко визначений строк його дії до 30 червня 2021 року, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що у першому трудовому договорі не був визначений строк його дії. Цей строковий договір неодноразово змінювався сторони продовжували строк його дії на певний період, тобто позивачка, кожного разу, переукладаючи трудовий договір, не могла не усвідомлювати, що він є строковим трудові відносини триватимуть до певної, узгодженої сторонами дати.

Твердження позивачки про незаконність наказу про звільнення (а.с.40), оскільки у ньому підставою звільнення зазначений наказ від 30 травня 2023 року №86-К, є помилковим, так як згідно цього наказу (від 30 травня 2023 року №86-К) позивачці продовжений строк трудового договору до 30 червня 2024 року (а.с.47), отже з огляду на те, що позивачку звільнено у зв?язку із закінченням строку дії трудового договору відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, посилання роботодавця на наказ, у якому зафіксований строк дії трудового договору є, обгрунтованим.

Наказ №106к від 11 червня 2024 року не містить указівки про звільнення позивачки з роботи взагалі її звільнено з посади завідуючої філії, тому доводи апеляційної скарги про порушення права позивачки на роботу вчителем зарубіжної літератури є безпідставними.

Згідно наявних у справі доказів наказ від 02 січня 2024 року, протокол №10 спільних зборів трудового колективу та профспілкового комітету Щербанівського ліцею (а.с.72-76), графік щорічних відпусток був затверджений, погоджений і повідомлений працівникам ліцею ще у січні 2024 року. Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів про те, що позивачка з цим графіком не була ознайомлена, заперечувала проти відпустки, тому доводи апеляційної скарги про «примусове» відправлення позивачки у відпустку, що позбавило її можливості подати заяву про продовження строку трудового договору, не є обгрунтованими.

З приводу доводів апеляційної скарги про недотримання відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України у частині отримання згоди профспілкового органу на звільнення працівника слід зазначити таке.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2025 року (справа № 332/3921/23) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Посилання позивача на відсутність попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої він є, не може бути прийнято до уваги з огляду на наступне.

У відповідності до положень статті 43 КзпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За положеннями статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Разом із тим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану було неодноразово продовжено, та діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу Законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.»

У справі відсутні докази про те, що позивачка є працівником, обраним до профспілкового органу.

Посилання в апеляційній скарзі на норми законів «Про внесення змін до деяких законів України щодо державних гарантій в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану» і «Про освіту» слід визнати необгрунтованими, так як наведені нормативні акти не містять заборони на звільнення працівника освіти у зв?язку із закінченням строку дії трудового договору.

Зважаючи на встановлені фактичні обставини, характер спірних правовідносин і зроблені по справі правові висновки, апеляційний суд приходить до висновку, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей у відповідності усталеної практики Європейського суду з прав людини у питанні тлумачення пункту першого статті 6 Конвенції (доступ до правосуддя) міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі не наведено нових фактів та відповідних доказів, які б спростовували правильні по суті висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21 липня 2025 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов