Номер провадження: 22-ц/813/5090/25
Справа № 504/1013/23
Головуючий у першій інстанції Вінська Н.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року у складі судді Вінської Н.В.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.1990 по 07.09.2021. За час перебування у шлюбі ними набуто нерухоме майно, а саме:

- житловий будинок загальною площею 119.9 кв.м. розташований в АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,081 га розташована за тією ж адресою;

- житловий будинок загальною площею 54,77 кв.м. розташований в АДРЕСА_2 ;

- земельна ділянка площею 0,00468 га розташована за адресою АДРЕСА_1 , садовий кооператив «Гвардійське».

Власником зазначених об`єктів нерухомого майна зазначений відповідач ОСОБА_2 , однак зазначені об`єкти нерухомого майна були придбані у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Наразі між сторонами існує спір, щодо того, що відповідач зазначені об`єкти не вважає спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, відповідач без попереднього погодження з позивачем збирається продати житловий будинок по АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку до 08.03.2023 було зареєстровано місце проживання позивачки. З початком повномасштабного вторгнення російської федерації на суверенну територію України позивачка ОСОБА_1 постійно задіяна у волонтерській діяльності і інколи може виїжджати по роботі на декілька днів, проте стабільно та постійно проживала у зазначеному будинку, сплачувала платежі за надані комунальні послуги, доглядала за прилеглою територією.

05.03.2023 відповідач за допомогою повідомлень у месенджері «VIBER» повідомив її про зміну усіх замків у будинку та планує його продаж. Зазначена обставина з нею погоджена не була, завчасно її про це ніхто не попереджав. Позивачка неодноразово намагалась поговорити з відповідачем з метою з`ясування підстав для таких дій, однак останній ігнорував дзвінки та будь-які намагання. Ключів від належного їй будинку вона не має, не може у ньому проживати та забрати власні речі.

14.03.2023 ОСОБА_1 отримала витяг з реєстру Фонтанської територіальної громади №2023/002197476 сформований 14.03.2023 о 10:56, з якого вбачається, що ОСОБА_1 було знято з реєстрації з даного будинку ще 08.03.2023. Такі дії позивачка вважає, як чинення перешкод у користуванні житловим будинком, який їй належить на праві спільної сумісної власності. На думку позивачки належним способом захисту її права, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ даного майна, визнання за позивачкою частини зазначених об`єктів нерухомого майна, а також усунення їй перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзивіна позовну заяву, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що викладені позивачкою обставини не відповідають дійсності та є відвертим наклепом. Позивачка станом на час розгляду справи не зареєстрована у будинку, а коли була зареєстрована та проживала у ньому не сплачувала жодні комунальні платежі, мала заборгованість, приводила до будинку невідомих людей. Крім того, ОСОБА_1 знала про те, що житловий будинок загальною площею 54,77 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_2 був відчужений у 2016 році (під час шлюбу) іншим власникам, про що міститься нагадування у договорі купівлі-продажу від 27.04.2016 у п.3.2. Договору. Зазначає, що у позивачки не існує перепон у користуванні будинком з боку відповідача, а натомість позивачка сама не бажає їм користуватись. Вважає, що у матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на спірний об`єкт нерухомості, а інформаційна довідка не може вважатися достатньою для доведення підстав позову, обставин придбання майна, змісту правочину.

Третя особа ОСОБА_3 пояснень, заперечень та відзиву на позовну заяву не надав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано за ОСОБА_1 право власності на частку об`єкту нерухомого майна житловий будинок житловий будинок загальною площею 119.9 кв.м. розташований в АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на частку об`єкту нерухомого майна земельну ділянку площею 0,081 га кадастровий номер :02:001:1909 розташовану в АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на частку об`єкту нерухомого майна земельну ділянку площею 0,00468 га кадастровий номер :02:007:0240 розташована за адресою смт. Чорноморське Одеської області Одеського району садовий кооператив «Гвардійське»; усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 частиною житлового будинку загальною площею 119.9 кв.м. розташований в АДРЕСА_1 шляхом вселення; зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні частиною житлового будинку загальною площею 119.9 кв.м. розташований в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги в частині визнання права власності на частину об`єкту нерухомого майна житлового будинку загальною площею 54,77 кв.м., розташованого в АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню, оскільки судовим розглядом справи встановлено, що вказаний житловий будинок було відчужено за згодою позивачки на користь іншої особи - ОСОБА_4 . В іншій частині, суд вважав позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки спірне майно набуте під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, суд дійшов висновку про задоволення вимог в частині усунення перешкод у користуванні власністю, оскільки вказані обставини підтверджуються належними доказами, а саме перепискою у месенджері «Viber» щодо продажу будинку, зміну замків та передання її речей.

Додатковим рішенням цього ж суду від 13.03.2025 заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 27935,90 гривень; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 13716,81 грн.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення, стягнути судові витрати з ОСОБА_1 в розмірі 13577,40 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, щов матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомості, зокрема Інформаційна довідка, яка додана до позовної заяви не може вважатись достатньою підставою для доведення належності майна до спільної сумісної власності. Позивачка навмисно надала у позовній заяві інформацію про об`єкт нерухомості, який був відчужений у 2016 році, хоча вона знала про його продаж. Позивачка сама не бажає користуватися будинком, а відповідач їй у цьому не перешкоджає. Звертає увагу, що позивачка вчиняє аналогічні дії і по відношенню до будинку АДРЕСА_1 , імітує наявність перепон, хоча відповідач не перешкоджає у користуванні будинком.

Доводи скарги також мотивовані тим, що при розгляді справи судом першої інстанції порушені норми ст. 60, 61 СК України. Так, суд не врахував, що відсутні належні та допустимі докази того, що спірне майно було набуте під час шлюбу за спільні кошти, не дослідив джерело походження коштів, за які було придбано майно та не довів, що воно є спільною сумісною власністю. Судом також не було проведено належного аналізу джерела походження коштів, які були використані для придбання спірного майна. Крім того, суд першої інстанції не з`ясував чи є всі об`єкти нерухомого майна саме спільною сумісною власністю, тобто без визначення часток. Суд також безпідставно відмовив в зупиненні провадженні у справі, двічі відхиливши клопотання про зупинення провадження у справі, незважаючи на те, що в провадженні Комінтернівського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа №504/369/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, яка буде мати значення для цієї справи.

Позиція позивача та третьої особи в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року - без змін, оскільки апеляційна скарга містить лише міркування щодо невдоволення відповідача програшом справи. Крім того, позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь сплачені витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану із розглядом справи у розмірі 34000 грн.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 03.07.2025 з`явився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .

Скаржник ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Позивачка та відповідач по справі перебували у шлюбі з 29.08.1990 по 07.09.2021 (а.с.17-18).

Під час шлюбу подружжям придбано:

- житловий будинок загальною площею 119.9 кв.м. розташований в АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,081 га розташована за тією ж адресою;

- житловий будинок загальною площею 54,77 кв.м. розташований в АДРЕСА_2 ;

- земельна ділянка площею 0,00468 га розташована за адресою АДРЕСА_3 (а.с.22-24).

27.04.2016 відповідач ОСОБА_2 за згодою позивачки ОСОБА_1 здійснили відчуження об`єкту нерухомого майна житлового будинку розташованого за адресою в АДРЕСА_2 (а.с.49-50).

Допитаний в якості свідка в суді першої інстанції ОСОБА_3 (у подальшому залучений до участі у справі, як третя особа) пояснив суду, що є рідним братом відповідача по справі ОСОБА_2 та фактичним власником земельної ділянки площею 0,00468 га розташованої за адресою смт. Чорноморське Одеської області Одеського (колишнього Лиманського, Комінтернівського) району садовий кооператив «Гвардійське». Придбав цю ділянку за власні кошти, на даний час побудував на цій земельній ділянці будинок, але ні міг оформити ділянку на своє ім`я до конфлікту між подружжям ОСОБА_2 , оскільки втратив ідентифікаційний код.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Так,згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Тобто, ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено уст. 69 СК України. Ч. 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зі змісту п. п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомості, а інформаційна довідка надана позивачкою не може вважатись достатньою для доведення належності майна до спільної сумісної власності.

Проте вищевказані твердження скаржника є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, інформаційна довідка - це витяг з офіційного державного реєстру, який прямо підтверджує існування зареєстрованого права. Така довідка має доказове значення та відповідає вимогам ст. 76, 77 ЦПК України як письмовий доказ, отриманий у встановленому законом порядку.

Позивачка надала всі наявні документи, зокрема витяг з реєстру, що підтверджує реєстрацію права. Відсутність у неї оригіналу договору з об`єктивних причин не може слугувати підставою для відмови в позові, тим більше - якщо відповідач не заперечує факт набуття майна у шлюбі.

Сам факт володіння об`єктом нерухомості під час шлюбу створює презумпцію спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 60 СК України. І саме відповідач зобов`язаний довести виключення цього майна з такої власності.

Твердження про «відсутність доказів» є помилковим, оскільки суд першої інстанції дослідив надані позивачем письмові докази, оцінка яких здійснювалась відповідно до ст. 89 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі щодо нібито навмисного зазначення ОСОБА_1 в позові майна, яке було відчужене ще у 2016 році також оцінюються колегією суддів критично, оскільки позовна заява стосується визначення частки у спільному майні подружжя, а не витребування чужого майна чи оспорювання прав третіх осіб. Факт того, що житловий будинок був відчужений у період шлюбу, не виключає права позивачки на частку в цьому майні, оскільки згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України, у разі відчуження об`єкта спільного майна без згоди другого з подружжя - останній має право на компенсацію вартості своєї частки.

Посилання на пункт 3.2 договору купівлі-продажу від 27.04.2016 не доводить, що ОСОБА_1 свідомо подала недостовірну інформацію. Навпаки, звернення до суду є реалізацією права на захист, гарантованого ст. 55 Конституції України, а не зловживанням правом.

Твердження відповідача про те, що «позивачка сама не бажає користуватися будинком» - це суб`єктивна оцінка, яка не має жодного юридичного значення і не спростовує її права власності або вимоги щодо визначення частки.

Факт подання позовів щодо кількох об`єктів, придбаних у шлюбі, не є «імітацією» дій, а реалізацією законного права на захист своїх майнових прав.

Щодо «непомірного апетиту» та «бажання зробити проблеми іншим людям», то подібні висловлювання є емоційними оціночними судженнями, що не стосуються предмету доказування в справі і не ґрунтуються на жодних фактичних чи юридичних підставах.

Безпідставними є і твердження ОСОБА_2 у апеляційній скарзі про те, що суд не дослідив джерело походження коштів, за які було придбано майно, оскільки жодною нормою закону не передбачено обов`язку суду першої інстанції встановлювати джерело походження коштів, якщо відповідач не стверджує та не доводить, що кошти мали особистий характер (наприклад, отримані до шлюбу, у дарунок або внаслідок приватизації - ст. 57 СК України). Обов`язок доведення того, що майно було придбане за особисті кошти одного з подружжя, покладається саме на сторону, яка це стверджує - тобто на відповідача (ст. 81 ЦПК України). Якщо відповідач не надав жодних доказів (розписок, довідок, банківських виписок, договорів дарування тощо), що підтверджують його особисте фінансування - суд обґрунтовано не досліджував джерело коштів, як таке, що не оспорюється належним чином.

Посилання ОСОБА_2 про порушення прав третьої особи є безпідставними, оскільки суд діяв у межах повноважень визначених ст. 53 ЦПК України. При цьому, відсутні докази того, що залучення особи на стадії ухвалення рішення призвело до неправильного вирішення справи.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо того, що суд безпідставно відмовив в зупиненні провадженні у справі, до розгляду іншої справи, оскільки суд першої інстанції діяв у межах своїх повноважень. Дискреційне повноваження суду щодо зупинення провадження у справі було реалізоване з урахуванням обставин, а скаржник не довів, що без вирішення іншої справи неможливо було розглянути цю. Відсутність зупинення провадження не є підставою для скасування рішення, якщо не встановлено впливу на результат.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.07.2025

Головуючий

Судді: