РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.,

при секретарі Веремійчик Р.І.,

за участі позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Горобець А.А.,

представника позивача - адвоката Горобець Р.М.,

представника відповідача - адвоката Кузнецової А.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м.Київ, б-р. Русанівський, б.8) про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 12.12.2023 року звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою та просить суд: стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП грошові кошти в розмірі 70 213,70 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 50 000 грн., стягнути судові витрати на користь ОСОБА_1 на правничу допомогу та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06 травня 2023 року о 20 год. 10 хв. в м. Харкові, по вулиці Героїв Праці, 9, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ 110307, д.н.з. НОМЕР_3 , не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та скоїв зіткнення з транспортним засобом BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 володільцем якого є ОСОБА_1 отримав значні механічні ушкодження, і як наслідок було йому завдано матеріальних збитків, також унеможливило подальше безпечне використання транспортного засобу позивача.Постановою Київського районного суду від 22.09.2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ст, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення було закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи терміну притягнення до адміністративної відповідальності. За відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Не притягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Винність особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, завданні шкоди у цивільній справі повинна бути доведена в загальному порядку.Тому вина учасника дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 в даному випадку має доводитись у загальному порядку у ході розгляду цивільної справи.

Зважаючи на вищевикладене, позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вважає, що між діями ОСОБА_2 та настанням дорожньо-транспортної пригоди є причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно звіту експерта №163 про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу від 14 червня 2023 року, який було зроблено на замовлення страхової компанії та надіслано представнику позивача у відповідь на адвокатський запит, вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 становить 171 213 грн. 70 коп,, а вартість відновлювального ремонту становить 445 809 грн. 08 коп. За таких умов заявлена сума відшкодування становить 70 213 грн. 70 коп. (вартість КТЗ до ДТП становить 171 213 грн. 70 коп. та вартість КТЗ після ДТП становить 101 000 грн. 00 коп.).

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що дії відповідача ОСОБА_2 були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина Відповідача. Зазначене вище підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення, поясненнями свідків, схемою дорожньо- транспортної пригоди тощо.

У власника транспортного засобу ЗАЗ 110307, д.н.з. НОМЕР_3 був відсутній діючий поліс цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу станом на 06 травня 2023 року, що підтверджується відомостями з офіційного сайту МТБУ. В той же час у власника транспортного засобу BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 - Позивача, такий поліс був наявний в ПрАТ СК "ІНТЕР- ПОЛІС" .

Розмір вказаних регламентних витрат МТСБУ становить 160000,00 грн. Страховиком відповідно до розрахунку було погоджено розмір регламентної виплати у сумі 70 213 грн. 70 коп., яку і просить стягнути зі страховика.

Позивач посилається також на те, що моральна шкода полягає в порушенні його звичайного укладу життя протягом тривалого часу, порушенні налагодженого стану життя у зв`язку з відсутністю автомобіля на час його ремонту, у зв`язку з необхідністю вирішувати питання відшкодування шкоди у судовому порядку. В зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та пошкодження автомобіля позивача, відбулися вимушені зміни у його житті, він мав докладати додаткових зусиль для організації свого життя, жодних заходів щодо добровільного відшкодування спричиненого збитку ніхто не здійснив, а зазначені обставини та події призвели до погіршення його нормальних життєвих стосунків та зв`язків, погіршенню стосунків в сім`ї позивача.

На підставі викладеного моральну шкоду, яка полягає у душевних та психологічних стражданнях, з урахуванням тривалості часу, протягом якого позивач вживає заходи для відновлення своїх порушених прав, вимушеності змін його звичного способу життя оцінюється позивачем у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

Позивач також поніс витрати у зв`язку з розглядом справи, пов`язані із витратами на сплату судового збору у розмірі 1 202 грн. 14 коп., витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 18 750 грн 00 коп.

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 14.12.2023 справу передано на розгляд за підсудністю до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 01.03.2024 справу передано на розгляд за підсудністю до Київського районного суду м.Харкова.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 29.04.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

31.05.2024 до суду від представника відповідача Моторно(транспортного) страхового бюро України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить витребувати для огляду в судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення №643/13024/23, відмовити в задоволенні позовних вимог, розподілити судові витрати. Відповідно до Постанови Київського районного суду м.Харкова від 22.09.2023 року по справі № 953/4791/23 щодо розгляду адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було закрито у зв`язку закінчення строку для притягнення до адміністративної відповідальності. Представник відповідача посилався на те, що при відшкодуванні шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки потрібно визначити вину володільця джерела підвищеної небезпеки. Оскільки судом при розгляді справи про адмінправопорушення не було встановлено винуватця ДТП, у МТСБУ відсутні підстави для регламентної виплати. Представник відповідача також просив суд зменшити витрати на правничу допомогу позивача, з огляду на співмірність її вартості обсягу наданих послуг, вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу в розміні 2000 грн.

17.11.2024 до суду надано відзив на позовну заяву представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Ткачовим В.О., який посилався на висновки експертизи, що проводилася в рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення №643/13024/23, проти позовних вимог до ОСОБА_2 заперечував в повному обсязі через недоведеність факту порушення ПДР та відсутності причинно-наслідкового зв`язку між таким порушенням та моральною шкодою позивача саме на суму 50000 грн.

27.03.2025 представником позивача до суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи відповіді з КП «Сигнал» від 20.02.2025 за №93, яке судом задоволено.

17.04.2025 до суду представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Кузнецовою А.А. подано відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що в постанові суду було встановлено, що відповідно до висновку експерта №СЕ-19/121-23/15187-ІТ від 04.08.2023, виготовленого ХНДЕКЦ МВС за постановою суду від 05.07.2023, надано до суду два варіанти висновків. Відповідно до варіанту 1 згідно свідчень ОСОБА_1 : дії водія автомобіля ЗАЗ 110307 д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п. 16.11 та 16.3 ПДР, а також вимогам розділу 33 «Дорожні знаки» п. 2 «Знаки пріоритету» ПДР, а саме дорожнього знаку «2.1 Дати дорогу», і з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з ДТП. Встановити знаходились чи ні, дії водія автомобіля BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_1 в причинному зв`язку з настанням ДТП експертним шляхом не виявляється можливим. Відповідно до варіанту 2 згідно свідчень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : в діях водія автомобіля BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_1 є невідповідності вимогам п.п. 8.7.3е) та 8.10 ПДР, які з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з ДТП. Встановити знаходились чи ні, дії водія автомобіля ЗАЗ 110307 д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_2 в причинному зв`язку з настанням ДТП експертним шляхом не виявляється можливим. Таким чином обов`язок по відшкодуванню заподіяної шкоди позивачу відповідно до ступеня вини кожного з учасників ДТП та визначається судом у відповідній частці. Отже, оскільки вина за вчинення ДТП від 08.06.2023 року полягала у порушенні ПДР зі сторони обох водіїв, сторін по справі, то розмір матеріального відшкодування повинен складати з урахуванням ступеня вини кожного водія. Оскільки з висновку експерта вбачається, що позивач та відповідач порушили кожний по два пункти ПДР, то вважаю, що вина кожного водія складає 50%, отже вартість суми відшкодування в даному випадку складає (70213,70/2=35 106,85 грн.), тобто половину від заявленою суми, з урахуванням невідповідності в діях водія автомобіля BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_1 вимогам п.п. 8.7.3е та 8.10 ПДР, які з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з ДТП. ДТП сталася за обопільної вини сторін, не тільки з вини відповідача, а й з вини позивача, ступінь вини - 50% кожного учасника. Отже, ОСОБА_1 не вжив належних дій щодо уникнення ДТП, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечної швидкості руху та скоїв зіткнення з автомобілем відповідача. Тобто якби ОСОБА_1 , не порушив ПДД, то ДТП з великою вірогідністю могло і не статися, а тому вважає, що в даному випадку жодних підстав щодо стягнення моральної шкоди не виникає. При цьому, звертає увагу, що після ДТП саме пасажир ОСОБА_2 ОСОБА_4 доставлений до лікарні з діагнозом ЗЧМТ, СГМ, забійна рана лобної ділянки справи, що свідчить про спричинення моральної шкоди лише ОСОБА_2 та пасажиру, які знаходились в автомобілі ЗАЗ 110307 д.н.з. НОМЕР_3 . У зв`язку з чим, підстав для стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 не має, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди, розрахунку саме такої суми та з чого він виходив визначаючи саме такий розмір шкоди позивачем також не надається. При цьому, при ДТП ОСОБА_1 не було завдано тілесних ушкоджень та тяжких наслідків не було заподіяно, а тому відсутні будь-які правові підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди. Жодних доказів щодо погіршення стосунків в сім`ї та з іншими, позивачем не надається. Жодних доказів, що позивач почав прикладати додаткові зусилля для організації свого життя також не надається. Також після ДТП від 08.06.2023 жодних вимушений змін в житті у ОСОБА_1 не відбулось, оскільки у позивача з 09.07.2016 по теперішній час наявний інший транспортний засіб. Крім того, в клопотанні від 17.04.2025 представник відповідача Рябєва І.Ю. просить суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат зменшити витрати на правничу допомогу позивача, а також стягнути на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

23.04.2025 до суду надійшли письмові заперечення представника позивача на клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

23.05.2025 до суду надійшла заява представника відповідача Рябєва І.Ю. про розподіл витрат на оплату правничої допомоги.

Позивач, представник позивача в судовому засіданні підтрималли позовні вимоги та просили задовольнити.

Відповідач, представник в судовому засіданні задоволенні позову просили відмовити, з підстав, наведених у відзиві.

Представник відповідача МТСБУ в судове засідання не прибув, про дату, час та місцуе судового розгляду повідомлений належним чином, у поданому до суду відзиві проти задоволення позову заперечечував.

Враховуючи, що сторонами в судовому засіданні було надано пояснення з приводу позовних вимог, позиція сторін надана до суду в письмовому вигляді, а також розумність строків судового розгляду, повторне клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кузнецової А.А. про відкладення судового засідання задоволенню не підлягає та суд вважає за необхідне закінчити розгляд даної цивільної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чинному повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 2006 року випуску належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 .

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 030633 від 08.06.2023, 06.05.2023 о 20-10 годині в м. Харків по вул. Героїв Праці, 9, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ 110307, д.н.з. НОМЕР_3 , не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», та скоїв зіткнення з транспортним засобом ВМЗУ 116 д.н.з. НОМЕР_4 , чим порушив п.8.4 б ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, та завдано матеріальні збитки.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 030632 від 08.06.2023, 06.05.2023 о 20-10 годині в м. Харків по вул. Героїв Прані, 9, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом ВМЗУ 116 д.н.з. НОМЕР_4 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечної швидкості руху, не вжив заходів щодо уникнення небезпеки, та скоїв зіткнення з транспортним засобом ЗАЗ 110307 д.н.з. НОМЕР_3 , чим порушив п.2.3. б, 12.1,12.3 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки.

Постановою Київського районного суду від 22.09.2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ст, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення було закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи терміну притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду від 09.07.2002 №15-рп/2002 кожна особа має вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, а тому така можливість не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду слідує, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно особи, як притягається до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП не є реабілітуючою обставиною та не свідчить про відсутність в його діях складу зазначеного адміністративного правопорушення.

У разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Не притягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Винність особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, завданні шкоди у цивільній справі повинна бути доведена в загальному порядку.

Суд, вирішуючи питання про обставини ДТП 06.05.2023 року та встановлення винності осіб в ДТП, що є в причинному зв*язку з наслідками ДТП, приходить до наступного.

Так, судом досліджено матеріали справи про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП за протоколами, складеними відносно 2 водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за обставинами ДТП 06.05.2023 року.

Згідно схеми ДТП визначено напрямок руху автомобілів, місце ДТП, наявні дорожні знаки, місце розташування автомобілів після ДТП.

Також, судом досліджені фототаблиці з місця ДТП та відеозапис подій 06.05.2023 року, а саме момент ДТП, досліджені інші матеріали справи про адміністивне правопорушення.

Згідно наданого до суду висновку експертизи №СЕ-19/121-23/15187-ІТ від 04.08.2023, виготовленого ХНДЕКЦ МВС за постановою Київського районного суду м. Харкова від 05.07.2023, який досліджений судом надано до суду два варіанти висновків.

Варіант 1. Згідно свідчень ОСОБА_1 :

В зв`язку з обставинами, що вказані в дослідницькій частині висновку, відповісти на запитання: «Чи є в діях водія автомобіля «BMW 116» р.н. НОМЕР_4 невідповідності з вимогами ПДР України, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної автопригоди?», експертним шляхом не виявляється можливим. Дії водія автомобіля «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п. 16.11 та 16.3 Правил дорожнього руху, а також вимогам розділу 33 «Дорожні знаки» п. 2 «Знаки пріоритету» Правил дорожнього руху, а саме дорожньому знаку «2.1 Дати дорогу», і з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. З технічної точки зору, невідповідності дій водія автомобіля «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 вимогам п.п. 16.11 та 16.3 Правил дорожнього руху, а також вимогам розділу 33 «Дорожні знаки» п. 2 «Знаки приіоритету» Правил дорожнього руху, а саме дорожньому знаку «2.1 Дати дорогу», знаходились у причинному зв`язку з настанням ДТП. В зв`язку з обставинами, що вказані в дослідницькій частині висновку, встановити знаходились чи ні, дії водія автомобіля «BMW 116» р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_1 в причинному зв`язку з настанням цієї ДТП, експертним шляхом не виявляється можливим. В зв`язку з обставинами, що вказані в дослідницькій частині висновку, відповісти на запитання: «Чи мав водій автомобіля «BMW 116» р.н. НОМЕР_4 технічну можливість уникнути ДНІ?», експертним шляхом не виявляється можливим. Технічна можливість запобігання даної події для водія автомобіля «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_5 визначалась виконанням ним вимог п. п. 16.11 та 16.3 Правил дорожнього руху, а також вимог розділу 33 «Дорожні знаки» п. 2 «Знаки пріоритету» Правил дорожнього руху, а саме дорожнього знаку «2.1 Дати дорогу», для чого в нього не було перешкод технічного характеру. У даній дорожній ситуації водій автомобіля «BMW 116» р. н. НОМЕР_4 ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. У даній дорожній ситуації водій автомобіля «ЗАЗ 110307» р. н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 16.11 та 16.3 Правил дорожнього руху, а також згідно вимог розділу 33 «Дорожні знаки» п. 2 «Знаки пріоритету» Правил дорожнього руху, а саме дорожнього знаку «2.1 Дати дорогу».

Варіант 2. Згідно свідчень ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

В діях водія автомобіля «BMW 116» р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_1 є невідповідності вимогам п.п. 8.7.3 е) та 8.10 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з ДТП. В зв`язку з обставинами, що вказані в дослідницькій частині висновку, відповісти на запитання: «Чи є в діях водія автомобіля «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 невідповідності з вимогами ПДР України, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної автопригоди?», експертним шляхом не виявляється можливим. З технічної точки зору, невідповідності дій водія автомобіля «BMW 116» р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_1 вимогам п.п. 8.7.3 е) та 8.10 Правил дорожнього руху України знаходились причинному зв`язку з настанням ДТП. В зв*язку з обставинами, що вказані в дослідницькій частині висновку встанловити знаходились чи ні, дії водія автомобіля «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 в причинному зв*язку з настанням цієї ДТП, експертинм шляхом не виявляється можливим. Технічна можливість запобігання зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 для водія автомобіля «BMW 116» р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_1 визначалась виконанням ним вимог п.п. 8.7.3 е) та 8.10. В зв`язку з обставинами, що вказані в дослідницькій частині висновку, відповісти на запитання: «Чи мав водій автомобіля «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 технічну можливість уникнути ДТП?», експертним шляхом не виявляється можливим. У даній дорожній ситуації водій автомобіля «BMW 116» р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_1 повинен був діяти згідно вимог п.п. 8.7.3 е) та 8.10 Правил дорожнього руху. У даній дорожній сітуації водій автомобіля «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР України.

Згідно наданої до суду відповіді КП «Харків-Сигнал» від 20.02.2025 року світлофорний об*єкт вул. Нескорених ТРЦ «Дафі» станом на 06.05.2023 року був вимкнений. (а.с. 167).

Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ДТП 06.05.2023 року на перехресті вул. Нескорених ТРЦ «Дафі» за участі водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сталося на нерегульованому перехресті, з врахуванням дорожніх знаків.

Заперечення з даного питання відповідача ОСОБА_2 про те, що світофор на даному перехресті працював та він їхав на зелений сигнал є голослівними, ніями не підтвердженими, і показання свідка з боку ОСОБА_2 , надані під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд розцінює критично, оскільки цей свідок знаходився в автомобілі саме відповідача.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що провина у ДТП 06.05.2023 року є у діях двох водіїв - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при цьому суд ззаначає, що водій ОСОБА_1 порушив п.12.3 ПДР України, а водій ОСОБА_2 порушив п.п. 16.11 та 16.3 ПДР України, а також вимогам розділу 33 «Дорожні знаки» п. 2 «Знаки пріоритету» ПДР, а саме дорожньому знаку «2.1 Дати дорогу», і з технічної точки зору дії обох водіїв знаходилися у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Однак, виходячи з ПДР України і саме пунктів, які порушив кожний з водіїв, їх невідповідність та первинність дій якого з водіїв була в причинному зв*язку з ДТП, та визначаючи розмір кожного з водіїв у ДТП, суд приходить до висновку, що провина відповідальності водіїв повинна бути розподілена наступним чином: провина водія ОСОБА_2 70%, оскільки його дії були первинними в порушенні вимог ПДР України, враховуючи нерегульоване перехрестя та порушення ним вимог ПДР України щодо знаків пріоритету, а провина водія ОСОБА_1 30%, і дані висновки вважаю, що є справедливими та такими, що відповідають обставинам справи і п.п. ПДР України, які порушив кожний з водіїв.

На момент ДТП 06.05.2023 року цивільно правова відповідальність водія, який керував автомобілем «BMW 116» р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» на підставі Полісу №214381154.

На момент ДТП 06.05.2023 року цивільно правова відповідальність водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем ЗАЗ 110307, д.н.з. НОМЕР_3 не була застрахована, що підтверджується розпечаткою з Реєстру страхових полісов, і дані обставини ніким не спростовані.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, після чого проведено огляд пошкодженого транспортного засобу, позивачу було надано розрахунок розміру суми регламентної виплати від 24.06.2023, що становить 70213,70 грн., яку позивач і просить стягнути на свою користь з МТСБУ. (а.с. 29).

Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику ТЗ BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 позивач також звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , який володіє спеціальними знаннями та відповідною кваліфікацією.

Згідно Звіту №163 від 14.06.2023 складеного оцінювачем ФОП ОСОБА_7 , №163 про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу від 14 червня 2023 року, який було зроблено на замовлення страхової компанії та надіслано представнику позивача у відповідь на адвокатський запит, вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу BMW 116 д.н.з. НОМЕР_4 становить 171 213 грн. 70 коп, а вартість відновлювального ремонту становить 445 809 грн. 08 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно роз`яснень даних в п. 4 та 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Статтею 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Правовідносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 21 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У статті 29 Закону № 1961-IV зазначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлені Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092(далі - Методика).

Пунктом 2.3 Методики передбачено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому слід застосовувати практику Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструменту функціонування Конвенції, що є частиною національного законодавства.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону № 85/96-ВР).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Водночас у Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону).

Тобто положення цього Закону спрямовані, як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В постановах Великої Палати Верховного Суду послідовно наголошується, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

Відповідно до підпункту «ґ» пункту 41.1, підпункту «а» пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих (фонду страхових гарантій) відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ (повного члена), що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадку нездійснення страхової діяльності, позбавлення ліцензії та/або виключення страховика зі складу МСТБУ, страховик зобов`язаний виконати всі договірні зобов`язання з відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільної відповідальності, укладеними до цього.

Відтак обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у разі недостатності коштів та майна відповідного страховика, покладено на МТСБУ з моменту визнання цього страховика банкрутом та/або його ліквідації як юридичної особи.

Таким чином, МТСБУ відповідно до Закону № 1961-IV відшкодовує шкоду за страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи.

Що узгоджується з висновком викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі № 201/16373/16-ц.

Судом встановлено і ніким не оспорюється, що ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, оскільки відповідальність водія ОСОБА_2 не була застрахована, після чого було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу, та позивачу МТСБУ було надано розрахунок розміру суми регламентної виплати від 24.06.2023, що становить 70213,70 грн., який не виплачено.

Враховуючи, що судом було визначено пропорційна відповідальність водіїв в ДТП (70/30), суд вважає за необхідне стягнути з МТСБУ на користь позивача ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 70% від розміру суми регламентної виплати 70213,70 грн., що становить 49149,59 грн., і ці вимоги вважаються доведеними та обґрунтованими.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 в розмірі 20000 грн. суд зазначає наступне.

В обґрунтування своїх вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що моральна шкода полягає в порушенні його звичайного укладу життя протягом тривалого часу, порушенні налагодженого стану життя у зв`язку з відсутністю автомобіля на час його ремонту, у зв`язку з необхідністю вирішувати питання відшкодування шкоди у судовому порядку. В зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та пошкодження автомобіля позивача, відбулися вимушені зміни у його житті, він мав докладати додаткових зусиль для організації свого життя, жодних заходів щодо добровільного відшкодування спричиненого збитку ніхто не здійснив, а зазначені обставини та події призвели до погіршення його нормальних життєвих стосунків та зв`язків, погіршенню стосунків в сім`ї позивача.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Оскільки діями відповідача ОСОБА_2 , позивачу спричинені моральні страждання, які пов`язані з пошкодженням належного йому майна, і керуючись встановленими законом принципами виваженості, співрозмірності та розумності, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди, що співмірна встановленій судом винності в розмірі 15000 грн.

Таким чином позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Відповідно до частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, у відповідності до частин 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до частини 1, 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Згідно частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 5 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 134 Цивільного процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Представник позивача адвокат Горобець А.А. на підтвердження понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу надала: копію договору №01/10/23 про надання правничої (правової) допомоги від 02.10.2023; копію ордеру, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ДН№5391; в попередньому розрахунку до позову було зазначено перелік робіт та очікуваних витрат, аналогічний в переліку наданих послуг до договору, копію товарного чека від 02.10.2023 про сплату Макортецьким Р.М. 18750 грн. за надання правничої допомоги на підставі договору.

Представник відповідача МТСБУ на адресу суду до відзиву надав Довіреність, копії свідоцтва та посвідчення адвоката від 13.02.2023, договору №4.1/12-10/2021 від 12.10.2021 про надання послуг у сфері права, додаткової угоди від 14.05.2024, в якій вартість послуг з ведення даної справи становить 2000 грн.

Представник відповідача Кузнецова А.А. на адресу суду надала копію ордеру на представництво інтересів ОСОБА_2 в Київському районному суді м.Харкова, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, договору про надання правничої допомоги від 31.03.2025, акту виконаних робіт до цього договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пункті 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат.

Разом з тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналогічна правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 11.11.2020 у справі 673/1123/15-ц, постанові від 02.09.2020 у справі 329/766/18 та постанові від 16.06.2021 у справі № 640/4126/21.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пунктах 34 - 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст.81, 83, 84 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, з дотриманням вимог доведеності та співмірності витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що представником позивача належними та допустимими доказами підтверджено понесені витрати на професійну правничу допомогу на суму 18750 грн.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з заявлених 120213,70грн на 64149,59грн, тобто на 53%, судові витрати, в тому числі на правничу допомогу розподіляються пропорційно до задоволених та відхилених позовних вимог.

Суд, враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, вважає, що з відповідачів підлягають стягненню витрати на професійну (правничу) допомогу, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог(53%) в розмірі 9937,50 грн., з яких з відповідача МТСБУ підлягає стягненню на користь позивача сума в розмірі 6956,25 грн., з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача сума в розмірі 2981,25 грн.

Також з позивача на користь відповідачів підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, пов`язані із розглядом даної справи, пропорційно до розміру відхилених позовних вимог. А саме: на користь відповідача ОСОБА_2 (відхилено 70% позовних вимог) 5000 грн*0.7=3500грн, та на користь МТСБУ в сумі (відхилено 30% позовних вимог) 2000грн*0,3=600 грн.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 1202,14 грн. за подання позовної заяви про стягнення майнової шкоди та моральної шкоди з двох відповідачів. Позовні вимоги задоволені на 53%, що відповідає сумі стягнення судового збору на користь позивача в сумі 637,13 грн, з яких на користь позивача підлягає стягненню 445,99 грн з відповідача МТСБУ, 191,14 грн з відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.4-13, 76-89, 258-273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ),Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м.Київ, б-р. Русанівський, б.8) про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м.Київ, б-р. Русанівський, б.8, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 49149,59 грн.(сорок дев`ять тисяч сто сорок дев`ять гривень, 59 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 грн.(п`ятнадцять тисяч гривень, 00 коп).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м.Київ, б-р. Русанівський, б.8, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати: зі сплати судового збору в сумі 445,99 грн (чотириста сорок п`ять гривень, 99 коп.)., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 6956,25 грн.(шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість гривень, 25 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати: зі сплати судового збору в сумі 191,14 грн (сто дев`яносто одну гривню, 14 коп.)., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 2981,25 грн.(дві тисячі дев`ятсот вісімдесят одну гривню, 25 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м.Київ, б-р. Русанівський, б.8, ) судові витрати на правничу допомогу в розмірі 600 грн.(шістсот гривень, 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3500 грн.(три тисячі п`ятсот гривень, 00 коп.).

На рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя :