Справа № 490/7637/24
Провадження № 2/487/609/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участі секретаря Радченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у сумі 365457,91 грн з яких сума 3% річних в розмірі 84023,89 грн, сума нарахованих інфляційних витрат в розмірі 277100,52 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 4333,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.11.2007 між ОСОБА_1 та ВКІБ «Укрсиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошті в сумі 60000 доларів США в обмін на зобов`язання позичальника вчасно повернути кредитні кошти у повному обсязі та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Також на виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 08.11.2007 між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов`язався відповідати перед АКІБ «Укрсиббанк» в тому ж обсязі що і ОСОБА_1 за повернення основної суми заборгованості та процентів за користування кредитними коштами за вказаним вище кредитним договором. 03.09.2012 Центральним районним судом м. Миколаєва було розглянуто цивільну справу № 2-6207/2011 та винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості по кредиту по основному та простроченому кредиту в сумі 453426,83 грн, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 117104,93 грн та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та проценти 899,58 грн. 13.02.2012 між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 2 відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які були боржниками ПАТ «Укрсиббанк», включно і за Договором про надання споживчого кредиту № 0 та договором поруки. У зв`язку з викладеним, на думку представника позивача з відповідачів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню в солідарному порядку 3 % річних 84023,89 грн, сума нарахованих інфляційних витрат в розмірі 277100,52 грн, які позивач нарахував за період з 02.04.2017 по 23.02.2022. За таких підстав позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь вказану суму заборгованості та судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.10.2024 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.03.2025 року закрито підготовче провадження по справі, призначено до судового розгляду.

Представник позивача до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі за наявними в матеріалах справи докази, позов підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити.

Адвокат Ніколаєв О.М., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без їх участі, позовні вимоги не визнали, просили відмовити у позові.

11.03.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву адвоката Качана Р.Ю, який діє в інтересах ОСОБА_1 , у якому адвокат просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що 03 вересня 2012 року Центральний районний суд міста Миколаєва ухвалив рішення у справі № 2-6207/11, яким частково задовольнив вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" та стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь позивача заборгованість по основному та простроченому кредиту в сумі 453 426,83 грн., заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 117 104,93 грн., та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами в сумі 899,58 грн.

На підставі вказаного судового рішення приватним виконавцем Баришніковим А.Д. відкрито виконавче провадження №61926133.

В рамках виконавчого провадження з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за судовим рішенням, відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати КП ММР «Миколаївелектротранс», станом на грудень 2024 року - 43 892, 72 гривень.

Вказує, що наданий позивачем розрахунок не підписаний, не завірений належним чином, у ньому не зазначено кого він стосується, за яким договором або судовим рішенням.

Також позивачем не надано доказів існування основної суми кредитної заборгованості відповідачів на даний час, за несплату якої були нараховані 3% річних та інфляційні втрати

Звертаючись до суду із позовом ТОВ «Кей-Колект» вказувало, що відповідачі вказане судове рішення не виконали та борг не повернули.

Посилання позивача про невиконання відповідачами рішення суду не відповідає дійсності, оскільки за період часу з 15.01.2013 по 16.01.2015 року ОСОБА_1 були виплачені стягувачу в рахунок погашення заборгованості 20 399,53 гривні. та перераховано в погашення заборгованості ще 43892,72 грн в рамках виконавчого провадження № 61926133.

Враховуючи, що сума заборгованості заявлена позивачем не доведена та не відповідає дійсності, строки пред`явлення вимог сплинули, вимоги кредитора ТОВ «Кей-Колект» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з «02» квітня 2017 року по «23» лютого 2022 року (включно), які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог даного кодексу.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання нарахованих за період невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення від 03.09.2012 про стягнення грошових коштів, яке набрало законної сили,

Судом встановлено, що 08 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошті в сумі 60000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,90 % річних.

На виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 08 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір поруки від 08 листопада 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед АКІБ «Укрсиббанк» в тому ж обсязі що і ОСОБА_1 за повернення основної суми заборгованості та процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2012 року по справі № 2-6207/11 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість по кредиту по основному та простроченому кредиту в сумі 453426, 83 грн, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 117104,93 грн та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та проценти 899,58 грн.

13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2 відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які були боржниками ПАТ «Укрсиббанк», включно і за договором про надання споживчого кредиту № 0 та договором поруки від 08 листопада 2007 року.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати із деліктного зобов`язання та рішення суду.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі за № 127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Звернувшись до суду із вказаним позовом з посиланнями на частину 2 статті 625 ЦК України, позивач посилається на те, що у зв`язку з набуттям права вимоги до відповідачів, він має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання судового рішення за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Так, представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на невиконання відповідачами рішення суду від 03.09.2012 у справі № 2-6207/11, яким стягнуто з відповідачів солідарно на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 08.11.2007 в сумі 453426, 83 грн.

На підтвердження вимог, викладених в позовній заяві, представником позивача до позовної заяви додано копію Договору про надання споживчого кредиту № 00 від 08.11.2007, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , копію Договору поруки від 08.11.2007, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень тексту рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.09.2012 у справі № 2-6207/11, копію договору факторингу № 2 від 13.02.2012, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», розрахунок заборгованості.

Разом з тим, представником позивача до матеріалів справи не долучено належним чином засвідченої копії вказаного рішення суду. Також матеріали справи не місять доказів, які б свідчили про наявність у відповідачів заборгованості перед позивачем за невиконання вимог кредитного договору та доказів на підтвердження того, що відповідачами не виконується рішення суду від 03.09.2012.

Втім, наданими позивачем доказами не доведено факт невиконання відповідачами рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.09.2012, станом на день пред`явлення до суду даного позову.

Крім цього, відсутні підтвердження стосовно того, чи вчинялися стягувачем будь-які дії щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання. Відсутні дані, що боржники мали у передбаченому законом порядку можливість виконати судове рішення у добровільному порядку і не виконали його у такий спосіб. Позивач не надав доказів, що такий тривалий термін порушення грошового зобов`язання було допущене саме з вини боржника.

Разом з тим, з наданих відповідачами письмових доказів, вбачається, що відповідачами частково сплачена сума заборгованості за договором кредиту, проте при зверненні до суду ці обставини позивачем не враховані.

Матеріалами справи не встановлено, що відповідачі у справі мають не виконане грошове зобов`язання перед позивачем ТОВ «Кей-Колект», як і відсутні докази повідомлення їх про відступлення права грошової вимоги.

Згідно із положеннями статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

За вказаних обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на підставі статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання є недоведеними належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 526, 530, 599, 610, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 76-81, 89, 178 ч. 8, 247 ч. 2, 259 ч. 1, 2, 6, 263-265, 275, 289 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»: м. Київ, вул. Менделєєва, буд. 12, офіс 94/1, .

Відповідачі: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Суддя: Гаврасієнко В.О.