ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2044/25 Справа № 204/2429/24 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року в цивільній справі номер 204/2429/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачу належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

10 червня 2019 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір позики шляхом написання боргової розписки, за якою позивач отримав у позику грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США з зобов`язанням про повернення до 03 грудня 2019 року. 02 вересня 2019 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений договір позики шляхом написання боргової розписки, за якою позивач отримав у позику грошові кошти в розмірі 15000,00 доларів США з зобов`язанням про повернення до 10 вересня 2019 року. Позивач вчасно виконати свої зобов`язання за зазначеними договорами позики не мав можливості у зв`язку з матеріальними труднощами.

Розуміючи, що кредитори можуть звернутися до суду за стягненням заборгованості та після чого на його майно державним виконавцем може бути здійснено звернення стягнення через прилюдні торги, позивач звернувся за допомогою до ОСОБА_2 з пропозицією тимчасово здійснити переоформлення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на її ім`я та після погашення зазначеної заборгованості відповідачка ОСОБА_2 повинна була здійснити переоформлення зворотно на позивача. На дану пропозицію відповідачка ОСОБА_2 погодилася. Так, 16 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., за яким позивач продав, а відповідачка ОСОБА_6 придбала вищезазначену квартиру. Відповідно до п. 5 зазначеного договору продаж спірної квартири здійснений за 749700,00 грн.

23 червня 2023 року позивачем за договором позики від 10.06.2019 року, який укладений з ОСОБА_4 , були повернуті запозичені грошові кошти в розмірі 20000,00 доларів США. 13 липня 2023 року позивачем за договором позики від 02.09.2019 року, який укладений з ОСОБА_5 , були повернуті запозичені грошові кошти в розмірі 15000,00 доларів США. Після цього, в липні 2023 року позивач звернувся до відповідачки ОСОБА_2 з вимогою про переоформлення на його ім`я спірної квартири. Однак, позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 здійснила відчуження спірної квартири на користь своєї дочки ОСОБА_3 шляхом укладання договору дарування квартири, посвідченого 09 січня 2024 року державним нотаріусом Четвертою дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., з метою ухилення від домовленостей з позивачем, а саме переоформлення на його ім`я спірної квартири.

Позивач зазначає, що укладені договір купівлі-продажу від 16.12.2019 року та договір дарування від 09.01.2024 року щодо спірної квартири є фіктивними, були укладені без мети настання реальних наслідків, а тому підлягають визнанню недійсними.

Жодних грошових коштів від відповідачки ОСОБА_2 позивач не отримував, мети придбання квартири у ОСОБА_2 взагалі не було, фінансової спроможності на придбання спірної квартири ОСОБА_2 не мала. Відповідачка ОСОБА_2 в спірній квартирі ніколи не мешкала та за комунальні послуги не сплачувала, за них завжди сплачував і сплачує позивач по справі. Також, позивачем в жовтні 2022 році був розпочатий ремонт, сплату вартості якого здійснював особисто позивач власними коштами. ОСОБА_2 жодного разу не висувала вимоги до позивача про звільнення спірної квартири, як і не зверталась до суду з вимогою про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Позивач ніколи не мав наміри продавати цю квартиру, він завжди бажав, щоб це майно залишалося у його власності як родинна пам`ять про батьків та яке надалі він передасть своїм дітям.

Про відсутність намірів, як користуватися квартирою, так і володіти нею, на переконання позивача, свідчить те, що ОСОБА_2 здійснила відчуження квартири шляхом укладення договору дарування на користь своєї дочки ОСОБА_3 . Новий власник ОСОБА_3 квартирою також не користується, комунальні послуги не сплачує, квартиру не утримує та будь-яких вимог до позивача щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку не висуває.

Позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 16 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В.; визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 09 січня 2024 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С.; зареєструвати право власності за ОСОБА_1 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування недійсними - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року по цивільній справі №204/2429/24 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідачів судові витрати.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає скасуванню, оскільки його ухвалено без надання належної оцінки всім доказам, які не у повній мірі були розглянуті судом, не обґрунтованим, та винесеним із неправильним застосуванням норм матеріального права.

На момент здійснення відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже у позикодавців виникло право вимоги до позичальника про повернення грошових коштів. Інше нерухоме майно, про яке йдеться у рішенні суду, позивач переоформити на інших осіб не міг, оскільки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та за адресою: АДРЕСА_3 , були придбані у спільну сумісну власність подружжя. Квартира за адресою: АДРЕСА_4 , суму боргових розписок не покривала. Крім того квартира по АДРЕСА_5 є батьківською та позивач бажав її зберегти для себе та його рідної сестри, оскільки вона для них була надзвичайно цінна.

Матеріалами справи та показами свідків підтверджується, що на виконання правочину майно передано не було, відповідачка квартирою не користувалася та не проживала, протягом 5 (п`яти) років у квартирі продовжував проживати та здійснювати ремонт за власні кошти саме позивач по справі, тобто продовжував ставитися до цієї квартири як господар. ОСОБА_2 жодного разу не висувала вимоги до позивача про звільнення спірної квартири, як і не зверталась до суду з вимогою про виселення та зняття його з реєстраційного обліку.

Сплата комунальних послуг позивачем також підтверджує обставини того, що позивач проживав у квартирі та мав намір проживати і у подальшому згідно з домовленістю із відповідачкою щодо повернення квартири після погашення заборгованості. Відповідачка, як «власник», договору оренди із позивачем не укладала, особові рахунки на своє ім`я не переводила, що свідчить про відсутність настання реальних наслідків згідно з правочином.

Зазначені обставини спростовують твердження відповідачки щодо її гострої потреби у житлі та саме у зв`язку з цим придбання нею спірної квартири за гроші, накопичені за все життя, відповідачка тим самим вводить суд в оману, плутаючись у своїх поясненнях. Таким чином, на думку позивача, у ОСОБА_2 не було мети як придбати квартиру, так дійсною метою є уникнення від своїх зобов`язань перед позивачем.

Від відповідачки ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гудим І.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила застосувати строки позовної давності, відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін, стягнути з позивача судові витрати на оплату правової допомоги адвоката.

Посилання позивача на той факт, що він був вимушений продати своє майно відповідачці, не знайшли ані жодного логічного взаємозв`язку, а ні не підтвердилось жодними належними та допустимими доказами.

Відповідачі вважають дії позивача щодо звернення до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі продажу, визнання недійсним договору дарування та реєстрації права власності за позивачем на вищевказану квартиру зловживання правом, оскільки договір купівлі продажу був вчинений без жодної мети приховати інші правочини, без жодних фіктивних намірів, з реальним настанням наслідків, за договір позивач отримав передбачену договором суму грошових коштів.

Договір був укладений з метою настання реальних наслідків укладання договору, про що свідчить аналіз самого договору купівлі продажу квартири. Крім того, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на квартиру, отже договір є реальним, жодних фіктивних правочинів ОСОБА_2 із позивачем не укладала. До того ж, вартість квартири, яку ОСОБА_2 придбала у позивача, зовсім не співпадає із сумою боргу, яку позивач нібито винен.

Позивач посилається на той факт, що його не було виписано із квартири, при цьому не надає суду жодних доказів на підтвердження вищевказаної обставини. Довідкою №3151 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстрований ніхто, а уповноваженим власником квартири є ОСОБА_3 .

22 травня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до ВН №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно гр. ОСОБА_1 , який таємно, умисно та самовільно змінив замки в квартирі, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За фактом звернення відповідачки із заявою про вчинення кримінального правопорушення ВН №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження, Витяг з ЄРДР від 18.07.2024 року було долучено до матеріалів справи.

Жоден із допитаних у судовому засіданні свідків не надав пояснень, які б стосувалися обставин справи.

Припущення позивача з приводу фіктивності договору дарування без конкретної законом визначеної підстави визнання такого договору недійним, в розумінні ОСОБА_3 не може мати жодних юридичних наслідків, а тим паче не може бути визнане судом недійсним лише з причин того,

що позивач вирішив, що цей договір фіктивний.

Відповідачка зазначає, що з моменту купівлі квартири ОСОБА_2 , а саме з 16 грудня 2019 року, і до моменту укладання договору дарування минуло більше 4-х років. Оскільки право позивача на звернення до суду виникло з моменту укладення договору (16.12.2019 року), звернувшись до суду із позовом 14.03.2024 року, він пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.

Орієнтовний розрахунок судових витрат, які відповідачі очікують понести у зв`язку із наданням правової допомоги адвокатом складає 40000,00 грн.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони та їх представники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідачів адвокат Гудим І.В. подала до апеляційного суду клопотання про розгляд справи за її відсутністю та відсутністю відповідачів (а.с. 175, 178, 195, том 2).

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Садовський І.В. повторно подали до апеляційного суду заяви про відкладення розгляду справи через неможливість їх присутності з певних підстав (а.с. 183, 188, том 2).

Апеляційний суд вважає, що причини неявки в судове засідання позивача та його представника є неповажними, оскільки надані позивачем медичні документи не свідчать про гостру потребу у медичному лікуванні або оперативному втручанні саме в дати судових розглядів справи.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_6 : 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 червня 1994 року виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням (наказом) від 06 червня 1994 року №5054, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за №88п-16; 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-655, зареєстрованого 07 липня 1997 року КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за №324п-2; 1/3 частина - на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого 20 березня 1997 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-657, зареєстрованого 07 липня 1997 року КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за №324п-2.

16 грудня 2019 року між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., зареєстрований в реєстрі за №596, згідно з яким позивач передав у власність ОСОБА_2 нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,4 кв. м, житловою площею 47,1 кв. м, а ОСОБА_2 прийняла вказане нерухоме майно у власність та сплатила за нього обговорену цим договором грошову суму. У пункті 5 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року зазначено, що продаж зазначеного нерухомого майна вчиняється між сторонами за 749700,00 грн (а.с. 12-13, том 1).

З розписки ОСОБА_1 від 10 червня 2019 року вбачається, що він отримав у позику від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 03 грудня 2019 року (а.с. 22, том 1).

З розписки ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 року вбачається, що він отримав у позику від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 15000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 10 вересня 2019 року (а.с. 24, том 1).

У 2023 році ОСОБА_1 за зазначеними вище договорами позики грошові кошти повернув, на підтвердження чого надав розписку ОСОБА_4 від 23 червня 2023 року та розписку ОСОБА_5 від 13 липня 2023 року (а.с. 23, 25, том 1).

До матеріалів справи позивачем долучено квитанції про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 26-42, том 1), та акти про постійне користування квартирою від 02 квітня 2024 року (а.с. 156, 157, 158, том 1) скріншоти з переписки між ним та виконавцями ремонтних робіт (а.с. 52-85, том 1).

Матеріали справи також містять інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 квітня 2024 року, номер витягу 968 та номер витягу 702, яка свідчать про наявність у позивача ОСОБА_1 права власності ще на три квартири, а саме: на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 40,3 кв. м; на квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 44,1 кв. м; на квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 41,9 кв. м (а.с. 129-131, 132-133, том 1).

09 січня 2024 року між ОСОБА_2 як дарувальником та ОСОБА_3 як обдарованою було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., зареєстрований в реєстрі за №3-64, згідно з яким ОСОБА_2 передала у власність своїй дочці ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 18-19, том 1).

З довідки №3151 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 квітня 2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_3 (незареєстрований власник), зареєстрованих 0 осіб (а.с. 134, том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній

волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується

прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79

ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 16 грудня 2019 року між ОСОБА_1 як продавцем та

ОСОБА_2 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., зареєстрований в реєстрі за №596, згідно з яким позивач передав у власність ОСОБА_2 нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,4 кв. м, житловою площею 47,1 кв. м, а ОСОБА_2 прийняла вказане нерухоме майно у власність та сплатила за нього обговорену цим договором грошову суму.

У пункті 5 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року зазначено, що продаж зазначеного нерухомого майна вчиняється між сторонами за 749700,00 грн.

З розписки ОСОБА_1 від 10 червня 2019 року, яку він надав на підтвердження боргових зобов`язань, вбачається, що він отримав у позику від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 03 грудня 2019 року.

З розписки ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 року, яку він надав на підтвердження боргових зобов`язань, вбачається, що він отримав у позику від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 15000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 10 вересня 2019 року.

Відповідно до розписок ОСОБА_4 від 23 червня 2023 року та ОСОБА_5 від 13 липня 2023 року ОСОБА_1 за зазначеними вище договорами позики грошові кошти повернув.

Матеріали справи також містять інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 квітня 2024 року, номер витягу 968 та номер витягу 702, яка свідчать про наявність у позивача ОСОБА_1 права власності ще на три квартири, а саме: на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 40,3 кв. м; на квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 44,1 кв. м; на квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 41,9 кв. м.

Тобто, на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу позивач володів й іншим цінним нерухомим майном.

09 січня 2024 року між ОСОБА_2 як дарувальником та ОСОБА_3 як обдарованою укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., зареєстрований в реєстрі за №3-64, згідно з яким ОСОБА_2 передала у власність своїй дочці ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_6 .

З довідки №3151 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 квітня 2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_3 (незареєстрований власник), зареєстрованих 0 осіб.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 рокув межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, давши оцінку кожному аргументу, наведеному як у позові, так і у відзиві на позов, правильно застосувавши норми права, які підлягали застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що сторони уклали договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, тому передбачені законом підстави для визнання даного договору купівлі-продажу квартири недійсним відсутні, окрім того, відповідачка, набувши право власності на спірну квартиру, зокрема, мала право володіти та розпоряджатись нею на власний розсуд, в тому числі і подарувати її будь-кому за власним бажанням. Суд також правильно встановив, що, оскільки, позовні вимоги про реєстрацію права власності за позивачем є похідними від визнання зазначених вище договорів нечинними, тому задоволенню не підлягають.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо фіктивності правочинів, були предметом дослідження в суді першої інстанції, суд надав їм належну оцінку, вона є достатньо аргументованою, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, нових будь-яких доказів суду апеляційної інстанції не надано.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на

забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Судді: