Справа № 201/7002/25
Провадження № 2/201/3540/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21липня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Дейнега А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Соборного районного суду міста Дніпра в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Соборного районного суда міста Дніпра перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та про стягнення аліментів на утримання дитини.

ОСОБА_1 05 червня 2025 року звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Пізніше позивачка подала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею, з відібранням дитини у відповідача, без позбавлення його батьківських прав та передачею їй на виховання.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила дитину ОСОБА_2 , народження зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідний актовий запис №551. Батьком дитини був відповідач ОСОБА_2 . Сторони більше десяти років не проживаємо разом, крім того, через те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків, не цікавиться життям дитини в нього відсутні будь-які батьківські почуття до дитини. Зазначає, що відповідач живе лише в своє задоволення, проживає з іншою жінкою, у якої є власні діти, а їх спільний син із відповідачем для останнього відійшов на останній план. Вказує, що в неї із сином тісний емоційний зв`язок, він дуже до неї прив`язаний, як матір, вона намагається щоб син не мав потреби в будь в чому. Тому позивач з урахуванням уточнень просить, визначити місце проживання дитини разом із нею з відібранням дитини у батька без позбавлення його батьківських прав та передачею їй на виховання, та стягнути аліменти з відповідача на утримання дитини.

Відповідач, не погодившись з доводами позивача, викладеними в його позові, подав до суду відзив, в якому вказує на те, що в нього та позивача ОСОБА_1 є спільна дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його народження зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідний актовий запис №551. Дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні. 29 квітня 2018 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , у підтвердження чого Приморським районним у м. Одесі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області видано свідоцтво про шлюб, актовий запис № 897, але до реєстрації шлюбу вони з 2015 року фактично вже проживали разом однією сім`єю. На момент знайомства у ОСОБА_4 було двоє дітей від попереднього шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Оскільки колишній чоловік його дружини - ОСОБА_7 , після розірвання їх шлюбу на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2016 в справі № 203/515/16-ц, перестав взагалі виконувати свої обов`язки, які пов`язані з утриманням дітей, після укладання шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 , обов`язки по утриманню дітей він добровільно взяв на себе.

Враховуючи зазначені обставини, у 2022 році вони разом із дружиною звернулися із позовною заявою до суду, де відповідачем виступав ОСОБА_7 , а третьою особою ОСОБА_1 , про стягнення аліментів та встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей, з метою зобов`язання останнього належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі №206/1136/22 позовні вимоги задоволено частково та встановлено факт перебування на утриманні ОСОБА_2 трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Таким чином, вищезазначеним рішенням суду було встановлено, що він, відповідач в даній справі, з моменту проживання позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в цивільному шлюбі, а також і після реєстрації між ними шлюбу, всі обов`язки щодо утримання і дружини і трьох неповнолітніх дітей, взяв на себе, про що не заперечує і сам відповідач та третя особа - ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях. Він забезпечував, виховував та утримував всіх трьох неповнолітніх дітей, приймав участь в їх вихованні, здійснював витрати на їх утримання та забезпечував належні умови для їх як духовного так і фізичного зростання та розвитку, що і було встановлено даним рішенням суду. Але з лютого місяця 2025 року шлюбні стосунки між ним та ОСОБА_4 фактично припинились і вони стали проживати окремо, а 15 липня 2025 року шлюб між подружжям було розірвано остаточно, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 137. Таким чином він фактично з лютого 2025 року самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина - ОСОБА_2 , забезпечує його матеріально та піклується про стан здоров`я. Фактично є чоловіком, який самостійно утримує та виховує неповнолітню дитину без участі матері. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі з урахуванням наданого відзиву, а за наслідками розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який є чоловіком, що самостійно виховує та утримує дитину без участі матері.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 грудня 2024 року указана цивільна справа передана для розгляду судді Батмановій В.В.

Ухвалою судді Батманової В.В. від 09 червня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в заяві зазначила про те, що з позовом до ОСОБА_2 вона звернулася з метою спонукати його допомагати їй матеріально, вказала та підтвердила, що неповнолітня спільна дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 більше трьох років проживає разом з батьком, який самостійно без її участі виховує та утримує дитину, просила винести рішення на розсуду суду.

Відповідач також надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, підтвердив факти та обставини, викладені в відзиві, зазначив що всі обставини позивача є вигаданими, обставини, які він зазначає та які посилається, підтверджена рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2022 року, що набрало законної сили та не є скасованим вищими інстанціями, а тому факти, які встановлені даним рішенням суду, не потребують повторному доказуванню. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі з урахуванням відзиву, а за наслідками розгляду справи за її позовом, неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити проживати разом з ним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який є чоловіком, що самостійно виховує та утримує дитину без участі матері.

Представник третьої особи також надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, просила винести рішення в інтересах дитини.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , батьками якого згідно свідоцтва про народження є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Сторони в шлюбі не перебувають, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина залишилась проживати разом із батьком.

29 квітня 2018 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у підтвердження чого Приморським районним у м. Одесі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області видано свідоцтво про шлюб, актовий запис № 897. З моменту проживання однією сім`єю відповідач ОСОБА_2 утримував та виховував двох неповнолітніх дітей своєї дружини від попереднього шлюбу - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який постійно проживав разом з ним та його дружино. Дані обставини встановлені рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 206/1136/22, яким встановлено факт перебування на утриманні ОСОБА_2 трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

З лютого місяця 2025 року шлюбні стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинені, проживають окремо, а 15 липня 2025 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 137.

Таким чином відповідач ОСОБА_2 з лютого 2025 року самостійно виховує та утримує свого неповнолітнього сина - ОСОБА_2 , забезпечує його матеріально та піклується про стан здоров`я, отже самостійно утримує та виховує неповнолітню дитину без участі матері, позивача ОСОБА_1 , яка участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, допомоги позивачу з дитиною не надає, вказане не заперечується сторонами, а відтак не потребує доведенню.

При цьому, судом встановлено та знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, що саме позивач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Тоді як відповідач повністю забезпечує сина всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дитини займається тільки відповідач за свій рахунок, у нього з сином склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається із матеріалів даної справи, неповнолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на протязі тривалого часу постійно проживає разом з батьком, відповідачем у справі, відповідач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Просить за наслідками розгляду справи залишити місце проживання дитини разом із ним.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення відповідачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про залишення місця проживання дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , разом із батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 який є чоловіком, який з лютого 2025 року самостійно виховує та утримує вказану свою малолітню дитину без участі матері, оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини, в той же час в задоволенні позову позивача необхідно відмовити.

Водночас, залишення проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Як передбачено статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Рекомендацією Rec (2006) 19 Комітету Ради Європи «Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками», прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов`язків. Особливу увагу слід приділяти сім`ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 263 ЦПК України суд повинен враховувати правову позицію Верховного Суду. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. В даній ситуації не наявний такий спір між батьками, тому суд не повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини і може вирішити це питання при розгляді цієї справи.

Досудове врегулювання спору щодо цього питання не передбачене законодавством. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»).

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_10 твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, ОСОБА_11 закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.

Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді питання щодо проживання дитини насамперед треба виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

При таких обставинах суд вважає можливим врахувати викладені в відзиві, поданим відповідачем, фактичні обставини, які склалися між сторонами, та відмовляючи в задоволенні поданого позивачем позову, за наслідками розгляду даної справи, неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який є чоловіком, що самостійно виховує та утримує дитину без участі матері.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 7, 19, 24, 56, 110, 112, 141, 150, 155, 160, 161, 164, 170, 180, 181, 182, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити у повному обсязі.

Неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який є чоловіком, що самостійно виховує та утримує дитину без участі матері.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова