Справа № 210/3451/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 червня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №2Д 00 И 2459 Д від 09.04.2004 року (в системі обліку банку Договір №0) у розмірі 23156,85 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною визначною суб`єктом оціночної діяльності, а також стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 8991 грн. 49 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09 квітня 2004 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №2Д 00 И 2459 Д (в системі обліку банку Договір №0), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 38500,00 доларів США, з цільовим призначенням «придбання житла», зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом та датою повного погашення заборгованості 08 квітня 2014 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 09 квітня 2004 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки №2Д 00 И 2459 З, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку придбане нерухоме майно трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті за вказаним кредитним договором залишилась заборгованість. Дізнавшись про смерть позичальника, позивач 16 вересня 2008 року направив до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори заяву щодо кредиторських вимог, однак заборгованість погашена не була та коло спадкоємців банку повідомлено не було, у зв`язку з чим позивач 28 вересня 2011 року звернувся до нотаріальної контори із заявою щодо надання інформації про спадкоємців померлого, відповідь на яку банком отримана не була. Так, після надання доступу до Державного реєстру речових прав а нерухоме майно, Реєстру прав власності, позивачем 04 липня 2017 року стало відомо, що відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , на підставі яких за ними було зареєстровано право власності на нерухоме майно, відмінне від того, що було передано в іпотеку. Згідно до інформаційної довідки №91147867 від 04.07.2017 року, право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , за спадкоємцями, тобто відповідачами у цій справі, зареєстровано не було. Так, враховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за вказаним вище кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримував у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, а також надав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судових засідання заперечував проти задоволення позовних вимог та вважав, що спадкоємці мають відповідати в межах вартості прийнятого у спадщину спадкового майна.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання надав письмову заяву, в якій заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судових засіданнях підтримував надані ним письмові заперечення проти позову, у задоволенні якого просив відмовити, оскільки вважав, що пред`явивши позов до відповідачів 19 серпня 2017 року, позивач пропустив загальні строки позовної давності, а також строки, передбачені ст. 1281 ЦК України. Окрім того, зазначав, що позивачем було порушено досудовий порядок врегулювання спору, що виник.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, 09 квітня 2004 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №2Д 00 И 2459 Д (в системі обліку банку Договір №0), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 38500,00 доларів США, з цільовим призначенням «придбання житла», зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом та датою повного погашення заборгованості 08 квітня 2014 року (т.1 а.с.16-17).

Разом з тим, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором, 09 квітня 2004 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки №2Д 00 И 2459 З, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку придбане нерухоме майно трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.20-22).

Акціонерний комерційний інноваційний банк «УКРСИББАНК» змінив своє найменування на Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (т.1 а.с.34-37).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т.1 а.с.19).

Згідно матеріалів спадкової справи №577 щодо майна померлого ОСОБА_3 , які надійшли до суду від Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, 08 липня 2008 року до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 звернулись його матір ОСОБА_4 та його дочка ОСОБА_5 , яка 14 серпня 2010 року зареєструвала шлюб та змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 » (т.2 а.с.11-11 зі зворот.боку, 17, 20 зі зворот.боку, 22). Разом з тим, 19 вересня 2008 року до нотаріальної контори надійшла заява кредиторських вимог від АТ «УКРСИББАНК» до спадкоємців ОСОБА_3 із долученою до неї довідкою розрахунку заборгованості за Кредитним договором №2Д 00 И 2459 Д (в системі обліку банку Договір №0) від 09.04.2004 року, розмір якої станом на 20 червня 2008 року становив 22383,96 доларів США, а 28 вересня 2011 року банк звернувся до нотаріальної контори із заявою щодо надання інформації про коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 (т.2 а.с.47 зі зворот.боку,49,28 зі зворот.боку-29).

08 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім`я Свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на спадкове майно, що лишилось після смерті її батька та складається з права на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яке вона прийняла за законом подавши відповідну заяву в установлений законодавством строк до нотаріальної контори (т.2 а.с.61).

Так, 08 травня 2014 року державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/2 частку трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частку вказаної квартири, спадкоємцем якої була ОСОБА_4 , видано не було. Вартість спадкового майна була встановлена 217557 грн. (т.2 а.с.62).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (т.1 а.с.97).

Згідно матеріалів спадкової справи №143/2013 щодо майна померлої ОСОБА_4 , які надійшли до суду від Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після її смерті звернулись: 11 березня 2013 року її син ОСОБА_1 із заявою про прийняття всієї спадщини за заповітом та 23 квітня 2013 року її онука ОСОБА_2 із заявою про прийняття всієї спадщини за законом (т.2 а.с.134,135).

Так, згідно заповіту від 29.05.2010 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження, а саме все своє майно, де б воно не було і із чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своєму синові ОСОБА_1 (т.2 а.с.136 зі зворот.боку-137).

20 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу на його ім`я Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на спадкове майно, що лишилось після смерті його матері та складається з права на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , яке він прийняв за заповітом (т.2 а.с.150).

Так, 20 грудня 2013 року державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Вартість спадкового майна була встановлена 140358 грн. (т.2 а.с.151).

Окрім того, 16 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу на його ім`я Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на спадкове майно, що лишилось після смерті його матері та складається із земельної ділянки, площею 9,2193 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0113, що розташована за адресою: Кіровоградська область, Долинський район, Пишненська сільська рада (т.2 а.с.153 зі зворот.боку-154).

Так, 16 листопада 2018 року державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на вказану вище земельну ділянку (т.2 а.с.161).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах та у такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного з їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника та у такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника.

За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч.ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені ст. 1219 ЦК України, отже зобов`язання за кредитними договорами входять до складу спадщини.

Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Визначені ст. 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносин дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 року у справі №522/407/15-ц.

Так, судом установлено, що кредитор, позивач у цій справі, АТ «УкрСиббанк» пред`явив вимоги до спадкоємців ОСОБА_3 в межах визначеного законом шестимісячного строку від дня, коли дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, а саме 16 вересня 2008 року направив до нотаріальної контори відповідну заяву кредиторських вимог, яка була отримана нотаріальною конторою 19 вересня 2008 року, а відтак не був позбавлений права вимоги до спадкоємців ОСОБА_3 в розумінні ст. 1281 ЦК України.

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим стосовно до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Як зазначалось вище, із заявами про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 звернулись його дочка ОСОБА_7 та його матір ОСОБА_4 , після смерті якої із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після її смерті звернувся її син ОСОБА_1 та які в подальшому отримали Свідоцтва про право на спадщину, окрім права на квартиру, що була передана в іпотеку та які, зважаючи на вище викладені положення законодавства,були зобов`язані в межах вартості спадкового майна задовольнити вимоги кредитора.

Згідно п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, щодо посилань представників відповідачів на те, що відповідачі не отримували Свідоцтва про право на спадщину у виді квартири, що була передана в іпотеку, суд зазначає, що відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємців права на спадщину, що встановлено положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України, а лише обмежує їх право на розпорядження спадщиною, позаяк Свідоцтво про право на спадщину є документом, що підтверджує право власності спадкоємця на спадкове майно. Разом з тим, суд зауважує, що як убачається із досліджених матеріалів спадкових справ, відповідачі не заявляли про відмову від спадщини у виді переданої в іпотеку квартири, а навпаки виявили бажання прийняти всю спадщину, що відкрилась, подавши відповідні заяви до нотаріальної контори, а їх бездіяльність з приводу виконання обов`язку щодо отримання Свідоцтва про право на спадщину не підтверджує їх відмови від спадщини.

Стосовно тверджень представника відповідача щодо порушення позивачем строку позовної давності пред`явлення позову до спадкоємців боржника, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.10.2018 року у справі №688/353/15-ц, саме дата прийняття спадщини спадкоємцями є початком перебігу позовної давності, оскільки з цієї дати настали одночасно обов`язкові умови для початку перебігу позовної давності, передбачені у частині першій статті 261 ЦК України: банку на цей момент вже могло бути відомо про порушення його права, а також він мав можливість отримати відомості про особу, яка його порушила.

Таким чином, саме з моменту прийняття спадщини почався перебіг позовної давності у спірних правовідносинах.

Так, суд враховує, що позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою кредиторських вимог 16 вересня 2008 року. Між тим, як уже зазначалось вище, із заявами про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори звернулись ІНФОРМАЦІЯ_3 його дочка ОСОБА_7 та цього ж дня його матір ОСОБА_4 , після смерті якої із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 звернувся її син ОСОБА_1 та які в подальшому отримали Свідоцтва про право на спадщину, а саме: ОСОБА_7 отримала Свідоцтво про право на спадщину 08 травня 2014 року та ОСОБА_1 отримав Свідоцтво про право на спадщину 20 грудня 2013 року, тоді як позивач звернувся до суду із даним позовом 19 серпня 2017 року.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У спадкових правовідносинах банк як кредитор спадкодавця та його спадкоємців наділений власними повноваженнями та самостійно визначає спосіб та порядок їх реалізації. Так, банк, звернувшись до нотаріальної контори з відповідною вимогою до можливих спадкоємців, реалізував своє право, передбачене правилом ст. 1281 ЦК України, здійснюючи свої повноваження на власний розсуд та у власному інтересі. Невикористання надалі банком власних повноважень та нездійснення суб`єктивних прав не може бути поважною причиною пропуску відповідних строків та підставою для поновлення прав, втрачених (припинених) в результаті недобросовісного ведення власних справ такою особою (позивачем).

В оцінці поведінки позивача суд враховує, що банк здійснює власну діяльність як професійний учасник ринку, який спеціалізується на наданні певного роду послуг, що висуває зрозумілі вимоги до рівня професійності, кваліфікації та обізнаності його співробітників.

Вирішуючи питання застосування строків позовної давності до позовних вимог банку, суд виходить з того, що з моменту направлення вимоги кредитора до нотаріальної контори 16 вересня 2008 року та потім 28 вересня 2011 року заяви про повідомлення кола спадкоємців, банком більше не вчинялись жодні дії для з`ясування кола спадкоємців та повідомлення їх про наявність кредитної заборгованості, у той же час з позовом до суду з вимогами до відповідачів банк звернувся у серпні 2017 року, тобто поза межами загального строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; §570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Так, АТ «УкрСиббанк» не надало доказів поважності причин пропуску позовної давності та не навело переконливих аргументів щодо наявності у нього об`єктивних перешкод звернутися до суду з позовом до спадкоємців іпотекодавця в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту порушеного права.

Доводи про те, що банк вчасно звернувся до суду з позовом до спадкоємців іпотекодавця, оскільки початок перебігу строку позовної давності пов`язаний з моментом реєстрації за відповідачами права власності на спадкове майно, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а тому, направивши у вересні 2008 року на адресу нотаріальної контори вимогу до спадкоємців і не отримавши згідно ст. 1282 ЦК України задоволення вимог від спадкоємців, банк вже знав про порушення своїх прав та протягом трьох років міг дізнатися про коло спадкоємців, проявивши відповідну зацікавленість шляхом витребування необхідної інформації, вчиняючи інші заходи для встановлення кола спадкоємців тощо та пред`явити свої вимоги до останніх, проте з позовом до суду звернувся лише у серпні 2017 року.

Таким чином, банк не виявляв розумної зацікавленості у забезпеченні своїх прав та охороні інтересів, не вживав будь-яких розумно очікуваних дій задля з`ясування кола спадкоємців, не довів, що не міг раніше довідатися про коло спадкоємців боржника, а також не скористався своїм процесуальним правом подати обґрунтовану заяву про визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, виходячи зі встановлених судом обставин, оцінивши надані сторонами докази кожен окремо та у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач звернувся до суду із даним позовом після спливу строків позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позову належить відмовити.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 141, 142, 263-265, 268, 273, 315, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.