Справа № 570/2339/25
Номер провадження 2/570/1408/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2025 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,

представника позивача адвоката Цісар І.В. (в судовому засіданні 16.07.2025 р.),

представника відповідача адвоката Будній М.М. в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

19.05.2025 р. представник позивача ОСОБА_1 адвокат І.В. Цісар звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 20 000 грн., з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову вказує, що позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 04.01.2019 р. ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі з відповідачем позивач народила сина ОСОБА_3 . Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/757/21 їх шлюбу було розірвано.

Позивач не проживає з відповідачем вже кілька років, проте намагалася перейти з останнім в цивілізовану площину спілкування, зважаючи на спільну дитину.

Незважаючи на попередню усну домовленість між бувшим подружжям про те, що відповідач буде надавати фінансову допомогу на утримання сина, він зайняв досить своєрідну позицію, вважаючи, що позивач має неправильне розуміння щодо місця проживання сина, витрат на нього, зокрема на одяг, харчування, лікування, навчання, тощо.

02.10.2023 р. позивач звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом про визначення місця проживання дитини.

13.11.2023 р. відповідач подав до Рівненського районного суду Рівненської області зустрічний позов, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з ним. В обґрунтування посилався на свої значні фінансові можливості утримувати дитину, на противагу можливостям позивача.

У вказаному зустрічному позові зазначалося, зокрема наступне: «Позивач ОСОБА_2 має достатню кількість грошових заощаджень, які дозволяють йому в повній мірі утримувати дитину та забезпечуватимуть її усім необхідним (продуктами харчування, одягом, іграшками, книгами, вітамінами, ліками, послугами освітніх установ тощо) та дозволятимуть робити це в майбутньому. На підтвердження цього додається копія відповідної банківської виписки. Позивач щомісячно витрачає до 10 000 грн. на харчування дитини, до 5 000 грн. на іграшки, одежу, засоби гігієни, вітаміни для сина. Копії фіскальних чеків, які підтверджують здійснення позивачем витрат на придбання якісних продуктів, необхідних для здорового харчування дитини, додаються. Це також характеризує виконання позивачем батьківських обов`язків по відношенню до сина», на підтвердження чого дійсно було надано до суду документи щодо його фінансового стану.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області, яке набрало законної сили 15.11.2024 р., залишеним без змін Рівненським апеляційним судом та Касаційним цивільним судом, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю.

Незважаючи на таке рішення суду, позивач жодним чином не чинила перешкод зустрічам батька з сином. Однак поступово батько втратив цікавість до спілкування з дитиною та значно скоротив свої зустрічі з ним, які продовжуються максимум 2-3 години не більше одного разу на тиждень.

Позивач усно узгодила з відповідачем питання надання фінансової допомоги на забезпечення достатнього рівня життя сина, однак відповідач вважає, що фінансова допомога в межах 3500 грн. на місяць є цілком достатньою.

Натомість позивач так не вважає, оскільки на її тверде переконання батько повинен і має можливість брати участь у матеріальному забезпеченні своєї дитини у значно більшому обсязі, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий рівень позивачка одноособово не може забезпечити.

Батько дитини є досить забезпеченою особою, має змогу сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі на рівні 20 000 грн, позаяк аліменти відповідач більше нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей він немає. Крім того, він займається бізнесом та отримує значні доходи, що підтверджується наданими суду виписками по рахункам, які він особисто надав суду під час розгляду справи про визначення місця проживання дитини.

Позивач наводить положення ст. ст. 3, 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 р. , ст. 51 Конституції України, ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 150, 180, ч.3 ст.183 СК України.

Ухвалою суду від 19.06.2025 р. відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання з викликом учасників.

У відзиві вх.11804 від 01.07.2025 р. представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Будній М.М. позов визнав частково та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі 4000 грн. щомісячно з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування відзиву вказує, що відповідач вважає вимогу позивача про стягнення аліментів на дитину у сумі 20 000 грн. щомісячно безпідставною та необґрунтованою. Відповідач належним чином та в достатній мірі виконує свій батьківський обов`язок щодо утримання свого неповнолітнього сина. Відповідач як батько проживає окремо від своєї дитини, однак бере участь у її утриманні в грошовій і натуральній формі. Він щомісяця здійснює перерахування на картковий рахунок позивача грошових коштів для утримання сина. В розрізі 2024-2025 р. ним на регулярній основі для вказаних цілей перераховуються позивачу грошові кошти, в середньому не менше 4000 грн. щомісяця. Доказ здійснення таких перерахувань копії банківських виписок за 2024 р., 2025 р. Додатково відповідачем здійснюються регулярні витрати на харчування сина, придбання йому одягу, іграшок, медикаментів, лікування та навчання дитини.

Частота побачень із сином дійсно скоротилася порівняно із минулим часом, що спричинено здійсненням позивачем перешкод для побачень під різними приводами, в тому числі через твердження про нібито небажання сина проводити час із батьком та гостювати в нього.

У будинку, в якому проживає відповідач, створено усі найкращі умови для неповнолітнього сина (окрема кімната, облаштована для дитини, просторе подвір`я з дитячим майданчиком та садком, велика кількість іграшок).

Покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів в розмірі 20 000 грн. щомісячно не відповідає нормам ст. 182 СК України і є надмірним для відповідача.

Вік відповідача 68 років, він є непрацездатною особою пенсійного віку, він вже тривалий час ніде не працює і не здатен буде забезпечити сплату аліментів в розмірі 20 000 грн. щомісячно. Відповідач має ряд хронічних захворювань: високий кров`яний тиск, цукровий діабет, високий рівень холестерину, він вимушений на регулярній основі витрачати кошти на ліки, профілактичні засоби, спеціальне харчування.

Твердження позивача проте, що відповідач займається бізнесом та отримує значні доходи, не відповідає дійсності, є повністю необґрунтованими та жодних належних та допустимих доказів з цього приводу позивачем не надано.

Відповідач не веде жодної підприємницької діяльності ні на території України, ні поза її межами, постійно проживає в м.Рівне, не зареєстрований фізичною-особою підприємцем, не являється учасником (акціонером) юридичних осіб. Жодних доказів зворотнього позивачкою не надано.

Єдине джерело відповідача на даний час - це щомісячні грошові перекази з Австралії від його дочки, за рахунок яких відповідач частково оплачує свої власні поточні потреби, а також оплачує для ОСОБА_1 аліменти на утримання сина та несе інші витрати на утримання сина. Фактично зараз відповідач перебуває на грошовому утриманні, яке добровільно надається його власною дочкою.

Інформація зазначена представником відповідача по зустрічному позову, очевидно є застарілою та неактуальною і не повинна братися судом до уваги. Дана інформація не може бути належним підтвердженням чинного фінансового стану відповідача. На даний час фінансовий стан та джерела доходів відповідача суттєво відмінні від того, що мало місце у 2023 р. і відповідач на разі сам перебуває на утриманні.

Крім того, в даному зустрічному позові мова йдеться про можливість позивача утримувати дитину, а не про можливість сплачувати аліменти в розмірі 20 000 грн. щомісяця, як того бажає ОСОБА_1 .

Скріншоти переписки не є банківськими виписками, не є належними доказами фінансового стану відповідача.

Позивач намагається перекласти увесь тягар по грошовому утриманню сина на відповідача.

При цьому позивач є працездатною особою, працевлаштована, в той час як відповідач є непрацездатною особою похилого віку.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просить їх задовільнити. Не заперечує, що усі подані до відзиву платіжні інструкції дійсно свідчать про перерахування відповідачем коштів на утримання малолітнього сина. Відповідач купує дитині дорогі речі, наприклад телефон, дорогі іграшки, однак не дозволяє дитині ними гратися та брати з собою додому, ці речі повинні знаходитися за місцем проживання відповідача. Відповідач не допускає позивача в їх спільний будинок, вона там не буває. На даний час існує спір між сторонами щодо вказаного будинку. Під час розгляду судом спору щодо визначення місця проживання малолітнього сина сторін, відповідач надав докази на підтвердження наявності доходів від його бізнесу в Австралії. Пояснює, що позивач працює перукарем, зареєстрована як ФОП, отримує регулярний дохід. Рухомого майна у власності не має. Вони з відповідачем є співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач має два транспортні засоби. Вказує, що відповідачем не надано належних доказів щодо наявності у нього тяжких хвороб, оскільки він, будучи особою, яка має посвідку на постійне проживання в Україні, має право на укладення Декларації з лікарем та отримувати належне лікування. Позивач немає інших утриманців, крім як малолітнього сина ОСОБА_4 .

У судовому засіданні представник відповідача підтримав відзив та просить позовні вимоги задовільнити частково. Пояснює, що діагнози про хвороби відповідача були поставлені багато років тому в іншій країні та у зв`язку з тим, що вказана інформація є персональною, тому у відповідача є складнощі її отримати. Відповідач не є бізнесменом, така інформація вже не актуальна, вона майже двох-місячної давності. Єдине джерело доходу відповідача це перекази від його доньки, яких вистачає на утримання будинку, автомобіля, витрат на сина. Інших утриманців відповідач не має. Обґрунтовує неподання до суду доказів щодо стану здоров`я відповідача - принципом змагальності сторін та процесуальними строками подачі доказів і заяв по суті справи.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/757/21 від 03.06.2021 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04.01.2019 р. Рівненським МВДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області, розірвано. Рішення суду 06.07.2021 р. набрало законної сили.

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується засвідченою позивачем копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

Малолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 набула громадянства України на підставі ч.1 ст.7 ЗУ «Про громадянство України» (засвідчена представником позивача копія довідки №1513 про реєстрацію особи громадянином України), та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Довідка про реєстрацію місця проживання особи №227/11-06/19 від 25.04.2019 р.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/5254/23 від 28.06.2024 р. визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Як убачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення суду у цивільній справі №570/5254/23 набрало законної сили 15.11.2024 р.

Отже, як убачається з матеріалів справи сторони та їх малолітній син зареєстровані за однією адресою, однак сторони проживають окремо. Фактично позивач та малолітній син сторін проживають окремо від відповідача. За наслідком вирішеного судом спору між сторонами, місце проживання малолітнього сина сторін визначено разом із матір`ю.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, відповідач надає матеріальну допомогу на дитину не в достатньому розмірі.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.3 ст. 182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, суд приходить до переконання, що розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина слід визначити у розмірі 10 000 грн., що відповідатиме нормам Сімейного кодексу України та не порушуватиме права відповідача як платника аліментів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; працездатних осіб - 3028 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є особою пенсійного віку, доказів про наявність доходів не надає, пояснює, що перебуває на утриманні своєї доньки. Його представник пояснює, що допомоги доньки відповідачу вистачає на утримання будинку, автомобіля, та на лікування. Одночасно представник відповідача вказує, що відповідач у власності немає автівки. Жодних доказів про розмір витрат на утримання майна, яке перебуває у його власності чи користуванні, відповідач до суду не надає також.

Разом з тим, зважаючи на мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, а саме 3196 грн., та беручи до уваги, що відповідач надає утримання сину в добровільному порядку, перераховуючи на картковий рахунок позивача, про що остання не заперечує, певні грошові суми, що підтверджується платіжними інструкціями, зокрема:

31.07.2024 р. на суму 500 грн., 05.08.2024 р. на суму 200 грн., 13.08.2024 р. на суму 800 грн., 02.09.2024 р. на суму 520 грн., 04.09.2024 р. на суму 155 грн., 06.09.2024 р. на суму 520 грн., 08.09.2024 р. на суму 2000 грн., 21.09.2024 р. на суму 2300 грн., 28.09.2024 р. на суму 750 грн., 13.10.2024 р. на суму 500 грн., 22.10.2024 р. на суму 190 грн., 23.10.2024 р. на суму 500 грн., 06.11.2024 р. на суму 340 грн., 1000 грн., 09.11.2024 р. на суму 500 грн., 17.11.2024 р. 1000 грн., 20.11.2024 р. на суму 315 грн., 23.11.2024 р. на суму 500 грн., 02.12.2024 р. на суму 1000 грн., 13.12.2024 р. на суму 500 грн., 17.12.2024 р. на суму 1000 грн., 20.12.2024 р. на суму 858 грн., 21.12.2024 р. на суму 300 грн., 30.12.2024 р. на суму 800 грн., 05.01.2025 р. на суму 1000 грн., 16.01.2025 р. на суму 1500 грн., 02.02.2025 р. на суму 1500 грн., 14.02.2025 р. на суму 200 грн., 16.02.2025 р. на суму 1500 грн., 01.03.2025 р. на суму 1500 грн., 15.03.2025 р. на суму 1500 грн., 31.03.2025 р. на суму 1758,79 грн., 09.04.2025 р. 402,01 грн., 16.04.2025 р. на суму 1708,54 грн., 21.04.2025 р. на суму 351,76 грн., 23.04.2025 р. на суму 623,12 грн., 24.04.2025 р. на суму 1557,79 грн., 26.04.2025 р. на суму 964,82 грн., 28.04.2025 р. на суму 844,22 грн., 402,01 грн., 01.05.2025 р. на суму 1708,54 грн., 15.05.2025 р. на суму 2010,05 грн., 01.06.2025 р. на суму 2010,05 грн., 14.06.2025 р. на суму 2522,61 грн., а також враховуючи, що малолітній син сторін проживає разом із матір`ю, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів на утримання дитини сторін у розмірі 10000,00 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На думку суду, такий розмір аліментів з урахуванням принципу рівності обов`язку обох батьків по утриманню дітей забезпечить баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів, а також їхнього сина.

На думку суду, визнаючи позов частково у розмірі 4000 грн., відповідач, як на підставу своїх заперечень проти позову, не доводячи належними та допустимими доказами зміну майнового стану, лише приводить загальний розмір аліментів, що з нього стягуються до відповідності вимогам частини 5 статті 183 СК України.

Отже, доводи заперечень відповідача проти позову щодо заявленого позивачем розміру аліментів здійснено стороною відповідача на власний розсуд, оскільки за положеннями частини 2 статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, внаслідок чого законодавством не передбачено визначення або обмеження граничного максимального розміру аліментів, які мають стягуватись на утримання дитини, на відміну від визначення законодавцем необхідного мінімуму на утримання дитини.

Судом об`єктивно оцінюється обставина, про яку у відзиві на позов вказує представник відповідача, а саме: «На момент подання даного позову вік відповідача 68 років. Тобто ОСОБА_7 наразі є непрацездатною особою пенсійного віку… Відповідач має ряд хронічних захворювань…», однак, зважаючи на об`єктивні обставини щодо віку відповідача, з долучених до матеріалів справи доказів, однозначного висновку про погіршення стану його здоров`я не вбачається, останній не надав доказів витрачання коштів на лікування. Так само із клопотаннями щодо витребування у процесуальний спосіб доказів жодна із сторін до суду не зверталася.

Тому посилання відповідача на його стан здоров`я як на істотну обставину, яка має значення у розумінні п.4 ч.1 ст.182 СК України, хоча і об`єктивно визнається стороною позивача, однак не свідчить про втрату ним можливості утримувати дитину. При цьому майбутні витрати відповідача на лікування, є передчасними та окремо врегульованими ст.192 СК України.

Відповідно до ч.ч.5-9 ст. 7 СК України учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.

Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

З огляду на це, а також обґрунтування позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 своєї правової позиці у справі 570/5254/23, а саме, як убачається із постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.03.2025 р. у справі №570/5254/23 (провадження № 61- 16152св24): «У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 .

Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилався на те, що визначення місця проживання малолітнього сина саме з батьком буде якнайкраще відповідати інтересам дитини. ОСОБА_2 є фінансово-забезпеченим, не має необхідності працювати на умовах трудового найму, має достатньо вільного часу, щоб виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток.», вбачається очевидний висновок про те, що за два місяці до подачі позову про стягнення аліментів відповідач мав, про що свідчить виписка з «Банк Співдружності» про баланс рахунків кошти на рахунку та їх доступність, та має можливість утримувати свого малолітнього сина.

Отже, заперечуючи заявлений позивачем розмір аліментів, відповідач належними та достовірним доказами не спростовує його, а лише посилається на перекази від доньки, доказів про які до суду також не надає.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Заперечення відповідача щодо надання ним щомісячного матеріального забезпечення своєму малолітньому сину за домовленістю з позивачем, як на підставу відмови у позові судом відхиляються. Чинним сімейним законодавством, зокрема ч. 1, 2 ст. 181 СК України, передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Існування між сторонами домовленості не позбавляє позивача, з якою проживає дитина, що відповідач не заперечує, заявити позов до суду до батька дитини про стягнення аліментів в примусовому порядку. Окрім того, відповідачем не надано жодних доказів укладення договору між ним і позивачем про участь у витратах на дитину, який би був оформлений у встановленому законом порядку або обставин визнання недійсним такого договору.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

На думку суду, визначений розмір аліментів на дитину за вказаних умов є компромісним, та враховуватиме баланс інтересів сторін та дитини.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць, в силу ст.430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов задоволено частково, позивач звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 10 000 (десять тисяч) гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовом - 19.05.2025 р. і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць - допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Сторони справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Гнатущенко Ю.В.