Справа № 464/3850/24
пр.№ 2/464/447/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.07.2025 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої - судді Бойко О.М.

секретар судових засідань Білінська К.-М.Є.

за участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

позивач ТзОВ «Споживчий центр» звернулося в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором №02.08.2021-100003361 від 02.08.2021 року у розмірі 14840, 00 грн., а також суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 02.08.2021 року між ТзОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №02.08.2021-100003361, який був підписаний електронним підписом позичальника, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 7000 грн., строком на 42 днів. Процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2.00 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, натомість, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав і кредит у визначений строк не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 28.05.2024 року у розмірі 14 840 грн., коп., яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 7000 грн., по процентам в розмірі 7840 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні позову, проте, в подальшому в судові засідання не з`явився, однак зважаючи на подану заяву про розгляд справи у його відсутності, суд вважав за можливе завершити розгляд справи у його відсутності.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що 02.08.2021 жодного договору із позивачем не укладав, для укладення цього договору на сайті відповідача не авторизувався, не отримував кодів для підписання договору, кредитних коштів не отримував, зазначені у позові номерт телефону та банківської карти йому не належить. Таким чином, хтось використав його актетні дані для отримання кредитних коштів, з приводу вказаних неправомірних дій він звертався до правоохоронних органів. Вважає, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про факт укладення ним кредитного договору та отримання ним кредитних коштів, у зв`язку із чим такий договір із ним не укладений. Копії його документів наявні у відповідача, у зв`язку із тим що задовго до 2021 року він користувався послугами з отримання кредиту, який своєчасно і у повному розмірі повернув. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із положеннями ч.ч.2,4 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлені вимоги, яким повинен відповідати правочин, зокрема, такий не може суперечити вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання,- в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону №675-VIII).

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі №404/502/18, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19.

Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України "Про електронну комерцію", містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.

Позивачем на обгрунтування підтвердження укладення договору кредиту надано копію пропозиції про укладення договору, копію заявки, яка є невід`ємною частино пропозиції про укладення кредитного договору, копію таблиці загальної вартості кредиту, копію паспорту споживчого кредиту. Вказані документи підписані за допомогою одноразового ідентифікатора надісланого на номер мобільного телефону НОМЕР_1 . За умовами вказаних документів кредитні кошти надавались безготівково на картковий рахунок НОМЕР_2 .

За клопотанням представника позивача ухвалою від 21.01.2025 витребувано у АТ «Перштй інвестиційний банк» виписку по картковому рахунку НОМЕР_2 належному ОСОБА_2 за період з 01.08.2021 по 04.08.2021.

25.06.2025 на вказану вимогу суду надано відповідль АТ «Перший інвестиційний банк» про те, що ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) не був та не є клієнтом банку, зокрема, не був і станом на 2021 рік.

Крім того, із відповіді Відділу поліції №2 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП у Львівській області від 10.12.2024 вбачається, що за даним фактом за зверненням ОСОБА_2 від 01.10.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.190 КК України .

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно ч. 1, 2, 4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач пред`являючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором не надав суду належних доказів щодо укладення договору саме відповідачем та переказу саме йому кредитних коштів в розмірі 7000 грн.

Частиною 2 статті 13 ЦПК України встановлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на наведені положення та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами факту укладення кредитного договору із відповідачем та отримання ним кредитних коштів, у зв`язку із чим позов не підлягає до задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачені позивачем при подачі позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 263-265, 274-279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в :

в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21.07.2025 року.

Головуюча: