Номер провадження: 22-ц/813/5806/25
Справа № 494/344/25
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 21 квітня 2025 року,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування зазначивши, що відповідачем ОСОБА_1 01 липня 2021року укладено кредитний договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «Слон Кредит» № 648620.

Відповідачем зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконані, тому утворилась заборгованість.

21 лютого 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 2102-24.

Відповідно до додатку до договору факторингу, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 48 623,24 грн, з яких: 25 319,57 грн - сума заборгованості за основною вимогою; 23 303,67 грн - заборгованість за процентами.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість у загальному розмірі 48 623,24 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 21 квітня 2025 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит від 01.07.2021 року № 648620 у розмірі 48 623,24 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 своєчасно не повернула кошти для погашення заборгованості за договором №648620, укладеним 01.07.2021 року між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 , розмір якої підтверджено наданим позивачем розрахунком, тому вважав, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 48 623,24 грн, що складається з суми заборгованості за основною вимогою 25 319,57 грн; заборгованості за процентами 23 303,67 грн є правомірними і підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Іванівського районного суду Одеської області від 21 квітня 2025 року та ухвалите нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит, а саме позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення.

Вважає, що додатки до договорів факторингу без банківської виписки з особового рахунку позичальника жодним чином не підтверджують суму коштів отриманих відповідачем за укладеним договором, яка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена нею, а яка частина сплачена не була стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування.

Сам по собі договір факторингу не може підтверджувати факт переуступки права вимоги саме на суму 48 623,24 грн.

Позивачем не долучений до матеріалів позовної заяви реєстр прав вимоги за договором факторингу № 2102-24 та не надано доказів, що ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило суму належну до сплати за перехід права за договором факторингу № 2102-24.

Зазначає, що розмір процентів нарахований позивачем не є співрозмірним сумі кредиту, що суперечить принципам розумності та добросовісності, тому розмір процентів підлягає зменшенню.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року відкрито провадження у справі, та ТОВ «Діджи Фінанс» роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття провадження та апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» отримало в особистому кабінеті Електронного суду 12.06.2025 року та 20.05.2025 року відповідно, що підтверджується довідками.

Копію ухвали про відкриття провадження ОСОБА_1 та її представник Захар`єва Я.В. отримали в особистих кабінетах Електронного суду 12.06.2025 року, що підтверджується довідками.

Від ТОВ «Діджи Фінанс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого позивач зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду цивільної справи суд першої інстанції не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права, тому апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою, а в її задоволенні слід відмовити.

Вказує, що ТОВ «Слон Кредит» є зареєстрованою у належному порядку фінансовою компанією, що надає фінансові послуги. Відповідно до інформації, наданої директором ТОВ «Універсальні платіжні рішення», з сервісу онлайн платежів iPay.ua між підприємствами (ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення»), укладено договір на переказ коштів. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта. Таким чином, кошти кредиту були зараховані за реквізитами платіжної картки, вказані особисто відповідачем у договорі, а отже позивачем доведено належними доказами факт видачі відповідачеві кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Крім того, просить стягнути зі скаржника на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати, понесені ним на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції за складання відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 6 000 грн.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості у розмірі 48 623,24 грн, тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 х 30 = 90840 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 своєчасно не повернула кошти для погашення заборгованості за договором про споживчий кредит № 648620, укладеним 01.07.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Слон Кредит» та ОСОБА_1 , розмір якої підтверджено наданим позивачем розрахунком, тому вважав, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 48 623,24 грн, що складається з основної суми боргу 25 319,57 грн та заборгованості за процентами 23 303,67 грн є правомірними і підлягають задоволенню.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2021 року між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 648620, у формі електронного документу, за умовами якого, ТОВ «Слон Кредит» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 35 400 грн на строк 730 дні, з кінцевим терміном повернення 01 липня 2023 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом за перший день користування кредитом (включно) в розмірі 20 % в день (7300% річних), за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня й до кінця строку надання кредиту 85 % річних (а.с. 37-38).

З боку позичальника договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором К652.

Колегія суддів вважає, що спірний договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які виникають із кредитного договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору про надання споживчого кредиту № 648620 кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування: у розмірі 29 500 грн за реквізитами платіжної картки НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої зазначені Споживачем в Особистому кабінеті, або надані Товариству іншим шляхом, в тому числі, через засоби зв`язку; у розмірі 5 900 грн на користь Товариства з метою виконання зобов`язань з оплати Процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5. Договору.

Листом від 07 березня 2024 року № 2646_12 ТОВ «Універсальні платіжні рішення», повідомило ТОВ «Слон Кредит» про перерахування 01 липня 2021року на платіжну картку клієнта № НОМЕР_2 грошову суму в розмірі 29 500 грн.

Номер рахунку, на який перераховані кошти, відповідає номеру рахунку, зазначеному у п.2.1 договору про надання споживчого кредиту № 648620.

Отже не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів виконання ТОВ «Слон Кредит» своїх зобов`язань за договором на підтвердження перерахування коштів на користь відповідача, оскільки спростовуються наданими позивачем доказами.

Позивачем до матеріалів справи надано розрахунок заборгованості за договором, з якого вбачається, що відповідач користувалася коштами, зокрема здійснювала погашення заборгованості.

Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга не містить заперечень з приводу не належності ОСОБА_1 платіжного засобу/поточного рахунку № НОМЕР_2 та не надходження на вказаний рахунок 01.07.2021 року коштів за договором про надання споживчого кредиту № 648620.

Факт укладення відповідачем вказаного вище договору про надання споживчого кредиту не заперечується, а також не спростовано отримання ним кредитних коштів. В ході розгляду справи відповідач не надала жодного доказу на підтвердження того, що вона належним чином виконала грошові зобов`язання за договором про споживчий кредит, укладений з ТОВ «Слон Кредит», який в свою чергу у встановленому законом порядку відступив своє право вимоги за вказаним споживчим договором ТОВ «Діджи Фінанс», що підтверджується в тому числі додатком до договору факторингу, наданим стороною позивача.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

21.02.2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 2102-24, у за умовами якого ТОВ «Слон Кредит» передає ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Слон Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників.

Положеннями п. 4.1. договору визначено перехід права вимоги: Право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог у формі наведеної в Додатку № 1 до цього договору, за умови виконання фактором вимог перерахування сум грошових коштів фінансування передбачених розділом 3 договору.

Отже сторонами договору факторингу № 2102-24 обумовлено підписання реєстру прав вимог лише за умови виконання фактором вимог перерахування сум грошових коштів фінансування яких передбачено розділом 3 договору.

На підтвердження здійснення оплати за договором факторингу № 2102-24 від 21.02.2024 року ТОВ «Діджи Фінанс»до суду надано платіжну інструкцію № 6841 від 22 лютого 2024 року.

Згідно з витягу з додатку до договору факторингу (реєстр боржників), який підписаний обома сторонами договору, до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 648620 від 01.07.2021 року на загальну суму 48 623,24 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 25 319,57 грн; заборгованість за відсотками становить 23 303,67 грн (а.с. 11 Зворот).

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло всіх прав за зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникли за договором про надання споживчого кредиту № 648620.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши укладення сторонами договору про надання споживчого кредиту та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, врахувавши неналежне виконання останньою умов договору та наявність у зв`язку з цим заборгованості, врахувавши вище викладені норми права, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 648620 від 01.07.2021 року в розмірі 48623,24 грн.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Доводи скаржника щодо відсутності первинних документів на підтвердження видачі кредитних коштів та нарахування заборгованості не можуть бути прийнятими з огляду на те, що ТОВ «Слон Кредит» не є банківською установою, а тому не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб. Відповідно до умов укладеного договору про споживчий кредит ТОВ «Слон Кредит» надає послуги з фінансового кредитування шляхом переказу кредитних коштів на підставі укладеного кредитного договору на банківські реквізити (банківську картку), що вказує сам позичальник. Саме на таких умовах був підписаний сторонами зазначений договір.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», зважаючи на документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, виходячи з конкретних обставин цієї справи (розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, категорія справи незначної складності) суд першої інстанції, керуючись критеріями обґрунтованості, пропорційності та розумності дійшов правильного висновку про відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу в сумі 2 000 грн, та позивачем в цій частині рішення суду не оскаржується.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 статті 18 Закону України якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Слід зазначити, що підпис відповідача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, загальними умовами кредитування, іншою інформацією надання якої передбачено чинним законодавством України.

Договір про надання споживчого кредиту № 648620 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору; не оспорювала кредитний договір в частині або в цілому, первісний кредитор надав відповідачу документи, щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Отже, підписавши кредитний договір ОСОБА_1 посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної нею фінансової установи.

Положеннями ст. 367 ЦПК Украйни встановлені межі апеляційного перегляду, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем зустрічного позову про визнання положень договору про надання споживчого кредиту № 648620 недійсними, відповідно до положень статті 18 Закону України Про захист прав споживачів, не заявлено.

Об`єктивних доказів наявності перешкод у реалізації вказаного права апеляційним судом не встановлено, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем надавався відзив на позовну заяву та заперечення.

Посилання скаржника на висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 є помилковим, оскільки фактичні обставини справи, що переглядається, не є тотожними обставинам, встановленим у справах, які розглядав Верховний Суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, сформульовано висновок про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, стосувалися питання відповідальності боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку, у справі що переглядається позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості за процентами. Із вимогами про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем умов договору про відкриття кредитної лінії позивач не звертався.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 6000 грн, понесені за складання відвизу на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції надано копію договору про надання правової допомоги № 42649746 від 01 листопада 2024 року, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Білецьким Б.М., копію додаткової угоди № 648620 від 28.01.2025 року до договір про надання правової допомоги № 42649746, копію додаткової угоди № 1 від 12.12.2024 року до договору № 42649746.

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем до суду надано акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 18.06.2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Білецьким Б.М.

Відповідно до детального опису робіт, складеного 18 червня 2025 року, адвокатом Білецьким Б.М. викоанні роботи (надані послуги) ТОВ «Діджи Фінанс» наступні правничі послуги на підставі договору про надання правової допомоги № 42649746: аналіз чинного законодавства та судової практики на предмет виявлення змін і доповнень, аналіз наявних кредитних та платіжних документів 1 год (загальна вартість 750 грн); правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» - 1,5 год (загальна вартість 2250 грн); складання відзиву на апеляційну скаргу 3 год (загальна вартість 3000,00 грн).

В Акті про підтвердження факту надання правничої (правової допомоги) допомоги від 18 червня 2025 року сторони погодили, що адвокатом надано ТОВ «Діджи Фінанс» правничу допомогу загальною вартістю 6 000,00 грн із зазначенням складу, обсягу та видів виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом, які відповідають переліку зазначеному у детальному описі робіт від 18 червня 2025 року.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу разом із доданими документами, що підтверджують витрати на правничу допомогу ОСОБА_1 та її представник Захар`єва Я.В. отримали в особистих кабінетах Електронного суду 18.06.2025 року, що підтверджується довідками.

Проте, від скаржника та його представника як заперечень на вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, так і клопотання про не співмірність заявлених до стягнення витрат не надходило.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 року у справі № 754/8750/19 наголосила, що витрати на ознайомлення з апеляційними скаргами не можуть бути враховані під час розподілу судових витрат, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки відзивів на апеляційні скарги.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволенню, рішення суду першої інстанції без змін, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, враховуючи, що вид робіт як правовий аналіз спірних правовідносин та надання правових рекомендацій фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки відзиву на апеляційну скаргу, зазначений в акті обсяг робіт такий як аналіз чинного законодавства та судової практики, аналіз наявних кредитних та платіжних документів фактично здійснювався адвокатом під час складання позовної заяви, та судом першої інстанції вирішено питання про стягнення витрат на правничу допомогу понесених товариством в суді першої інстанції, відсутність заяви скаржника про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу які є співмірними, відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на обставини справи.

Керуючись ст.ст. 141, 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Захар`єва Яна Василівна залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 21 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (, м.Київ, вул. Авіконструктора Ігоря, б. 8) витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених пунктом 2 частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Головуючий В.А.Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко