Справа № 466/1079/25
Провадження № 2/466/1440/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

18 липня 2025 року м. Львів

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретарів с/з Пукшина А.В., Хомляк О.П.,

Комарницької В.-М.В.,

справа № 466/1079/25,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м.Львова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Служба у справах дітей Оброшинської сільської ради про позбавлення батьківських прав,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Лазор У.М.,

представника третьої особи Андрійчук О.О.,

в с т а н о в и в:

31.01.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якій просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у міському відділ державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2615.

Від цього шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дитина - донька ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.11.2023 року шлюб між подружям розірвано.

З травня 2022 року малолітня донька ОСОБА_3 проживає з батьком, позивачем в справі - ОСОБА_1 , оскільки відповідачка, мама ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, життям та поведінкою доньки, її навчанням не цікавиться, зловживає алкоголем. Відтак, фактично ОСОБА_2 самоусунулась від виховання дитини.

01.06.2023 року між сторонами було укладено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та обов`язків і визначення місця проживання дитини. Згідно даного договору місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Факт проживання дитини з батьком підтверджується актом обстеження матеріально- побутових умов від 26.11.2024 року, №20.

Відтак, малолітня дочка ОСОБА_3 повністю знаходиться на утриманні батька, який самостійно займається її вихованням та матеріальним забезпеченням.

Ухвалою від 27.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Відзив на позовну заяву відповідачем, в порядку ст. 178 ЦПК України, у встановлений судом термін до суду подано не було подано. Заяв чи клопотань на адресу суду подано не було.

Ухвалою суду від 03.02.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, призначив перше підготовче засідання.

Ухвалою суду від 08.04.2025 року суд замінив Орган опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області на Службу у справах дітей Оброшинської сільської ради.

08.04.2025 року суд завершив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 16.07.2025 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. ОСОБА_1 повідомив, що перебуваючи у шлюбі вони сімєю переїхали проживати до власного будинку, де і тепер мешкає з донькою. Дружина спільно прожила недовго та самостійно забралася з будинку, а донька залишилася проживати з ним. Так як між подружжям виникали різні погляди на сімю та виховання дитини, 01.06.2023 року між сторонами було укладено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та обов`язків і визначення місця проживання дитини. Фактично вже після цього відповідач не відвідує житло, не цікавиться донькою, її навчанням, розвитком. На свята не приходить, зовсім перестала спілкуватися. Зі слів її батьків ОСОБА_2 десь проживає у м.Києві. За час відсутності спілкування з дитиною, ОСОБА_4 провели операцію і вона потребує покращеного відпочинку, зокрема і на морі. І цей фактор не спонував маму спілкуватися з дитиною.

Будучи в судовому засіданні малолітня ОСОБА_3 за участі батька та з його згоди пояснила, що їй відомо про розгляд справи і вона підтрверджує, що мама з нею зовсім не спілкується, на свята та день народження не приходить. До школи, гуртки переважно забезпечує тато, а допомагають дідусь з бабусею.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином був повідомлена про місце, час та дату судового засідання, відзиву на позовну заяву до суду не подавала. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача.

Беручи до уваги ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст.223 ч.1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

У судовому засіданні 30.06.2025 року свідок ОСОБА_5 дала показання про те, що вона є бабцею малолітньої ОСОБА_4 та мамою позивача. ОСОБА_6 , ОСОБА_2 зовсім усунулася від виховання ддоньки. Коли ОСОБА_4 йшла до першого класу, мама прийшла на кілька хвилин, здалеку постояла як гість і пішла. ОСОБА_7 в 4 му класі. Усім процесом навчання дитини займається в більшості батько, а також допомагають вони: бабця з дідусем. На день народження у 8 років мама не була, а тільки надіслала кльки, на 9 років взагалі не була. Відомо, що дитина спілкувалася з мамою в останнє у листопаді 2023 року. Причиною усунення від виховання дитини також є алкоголь, їй відомо про лікування невістки від такої хвороби.

16.07.2025 року свідок ОСОБА_8 будучи в судовому засіданні дав показання про те, що він є ОСОБА_9 батьком малолітньої ОСОБА_4 . Він постійно спілкується з позивачем та ОСОБА_4 . До 2023 року він зустрічався з сімєю ОСОБА_10 як на свята, так і періодично заходив до них в гості. Після 2023 року під час коли він був на зустрічах на день народження, свята, він вже жодного разу не бачи мами. Тільки один раз у 2023 році на день народження доньки ОСОБА_11 прийшла в кафе, побула кілька годин і після цього знову не приходила. Під час розмов з похресницею йому відомо, що в останні роки мама з донькою не спілкується, до школи на зустрічі приходить тільки батько. До місця тому було перше причастя в дитини, то до церки мама не приходила, окрім родини були також бабця з дідусем від Наталі. Все проживання і побут на відповідальності батька. Мама фактично усунулася від виховання доньки і основною причиною вважає , що це є залежність від алкоголю.

Представник третьої особи Оброшинської сільської ради Львівського району Львівської області Андрійчук О.О. подала до суду рішення від 27.03.2025 року № 31 та висновок комісії щодо доцільності позбавлення батьківських прав, в судовому засіданні підтримала такий, а також просила продовжувати розгляд справи у відсутності представника (арк.спр. 57-71).

Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків та пояснення малолітньої ОСОБА_4 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 12 серпня 2006 року уклав шлюб із ОСОБА_2 у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2615.

За час шлюбу у подружжя народилась дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22.03.2016 року, копія якого є в матеріалах справи (арк.спр. 3).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01.11.2023 року шлюб між сторонами розірвано (арк.спр. 22).

З зібраних в судовому засіданні доказів вбачається, що малолітня ОСОБА_3 з травня 2022 року фактично проживає зі своїм батьком ОСОБА_12 , оскільки відповідачка ОСОБА_13 залишила місце проживання, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

01.06.2023 року між позивачем та відповідачкою було укладено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та обов`язків і визначення місця проживання дитини. Згідно даного договору місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 (арк.спр.9-10). Факт проживання дитини з батьком підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 26.11.2024 року, №20 (арк.спр. 7-8). Факт проживання дитини з батьком та укладення зазначеного Договору не було мето ухилення від мобілізації, оскільки позивач є особою, яка не підлягає призову під час мобілізації.

Згідно Розділу 2 Договору мати має право зустрічатися та безперешкодно спілкуватися з Дитиною у будь-який час та за попередньою згодою батька брати доньку до себе. Суду не представлено доказів перешкоди зі сторони батька у спілкуванні мами з донькою.

Дитина, ОСОБА_3 , відвідує заклад зразкового дитячого вокального ансамблю «Намисто» та середню школу СЗШ №91 у м. Львові. З характеристик, з даних навчальних закладів вбачається, що мати ОСОБА_2 , за час відвідування дочкою занять жодного разу не навідувалась до закладу, у навчальному та виховному процесі не брала участі, дитину приводить та забирає батько, який і оплачує навчання (арк.спр. 4-6).

Відповідно до постанови Залізничного районного суду м. Львова від 05.10.2023 року ОСОБА_2 було визнано винною та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП (арк.спр. 11-15).

Також, відповідачка ОСОБА_2 на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів №6 дп-24 від 03.01.2024 року була звільнена з посади в органах прокуратури, де причиною зазначено в т.ч і зловживання алкоголем (арк.спр. 16-21).

Будь-які спроби позивача або родичів відповідачки вплинути на її спосіб життя жодних результатів не дали, зловживання алкогольними напоями продовжується, як і лікування. Також намагання позивача поспілкувати, зустрітися з ОСОБА_13 з метою налагодити звязок мами з донькою, не дали результату.

Згідно ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом справ щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків а також на підставі інших документів, що стосуються справи.

При розгляді даної справи суд враховує положення ч.8, 9 ст.7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як зазначено у ч. 1 ст. 18 вказаної Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України».

Відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру,милосердя,забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У відповідності до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Якнайкраще забезпечення інтересів дитини, згідно принципу 7 Декларації, має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її (дитини) освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

Верховний Суд України в ч.2 п.16 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, органом опіки та піклування при виконавчому комітеті Оброшинської сільської ради надано письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Такий висновок затверджений рішенням № 31 виконавчого комітету Оброшинської сільської ради Львівського району Львівської області від 27.03.2025 року (арк.спр.58-61).

Даний висновок, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), при цьому суд констатує, що матеріали справи не містять доказів на спростування відомостей зазначених у вказаному висновку.

Отже, суд достовірно встановив, що відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини та її виховання, з дитиною не спілкується протягом тривалого часу, ніколи її не відвідує, участі у вихованні не приймає та матеріально не підтримує. Також відсутні будь-які перешкоди мамі у вихованні дитини.

Як наслідок, усі ці фактори, у їх сукупності, свідчать про те, що відповідачка свідомо і умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо неповнолітньої дитини.

Суд приходить до висновку, що поведінку матері дитини у кращу сторону змінити не можливо, оскільки вона сама цього не бажає.

Незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав вважається крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків і способом захисту прав та інтересів дітей, беручи до уваги принципи викладені в Декларації прав дитини, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 перш за все буде відповідати інтересам дитини.

Позивач та його представник в судовому засіданні не ставили питання та не наполягали на призначенні аліментів на дитину. Питання утримання дитини вирішено в Договорі між батьками щодо здійснення батьківських прав та обов`язків і визначення місця проживання дитини від 01.06.2023 року.

Керуючись ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268, 280-282 ЦПК України, ст. 150, 155, 164, 165, 166, 180, 181, 182 Сімейного кодексу України, суд, -

п о с т а н о в и в :

позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей Оброшинської сільської ради, юридична адреса: 81115, Львівська обл., с. Оброшине, вул. Шевченка, 5.

Повний текст судового рішення виготовлений 18.07.2025 року.

Суддя П. С. Невойт