Справа № 303/1568/25
2/303/475/25
ряд. стат. звіту №38
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

за участю секретаря судових засідань Лукач К.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 14.06.2024-100001256, укладеним між нею та ТОВ «Споживчий центр» 14.06.2024 р. Сума заборгованості станом на 31.10.2024 р. складає 37200 грн, з яких тіло кредиту 12000 грн, проценти за користування кредитом 16800 грн, комісія 2400 грн, неустойка 6000 грн.

Відповідачка позов не визнає через його бездоказовість. Заперечує укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.

Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі.

Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон).

Згідно з пунктом шостим частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно зі статтею 9 Закону «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Цією ж правовою нормою визначено зміст вказаної інформації (умови кредиту: тип кредиту, сума кредиту, строк кредитування, мета та спосіб отримання, тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, види забезпечення за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту тощо), порядок ознайомлення з нею споживача, форму надання такої інформації (паспорт споживчого кредиту) та термін її актуальності. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця, з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту (частина друга статті 9 Закону «Про споживче кредитування»). Тобто інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (паспорт споживчого кредиту), є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою).

З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2024 року ОСОБА_1 за посиланням у мережі Інтернет https://sgroshi.com.ua /ua/informaciya-o-kompanii акцептувала Пропозицію ТОВ «Споживчий центр» про укладення кредитного договору (оферту), внаслідок чого сторонами в електронній формі укладено договір № 14.06.2024-100001256 (далі Договір), істотні умови якого передбачені Заявкою кредитного договору, що є невід`ємною частиною Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти).

За умовами Договору: сума кредиту становить 12000 грн. 00 коп.; строк, на який надається кредит 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 31.10.2024 р. Процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (надалі - "процентна ставка"). Неустойки: 120 грн. 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту (надалі "Комісія", економічна сутність плата за надання Кредиту) 20% від суми Кредиту та дорівнює 2400 грн. 00 коп.

Договором передбачено спосіб (способи) ідентифікації та верифікації споживача: отримання ідентифікаційних даних через систему BankID НБУ

Відповідачка підтвердила, що йому надані та він отримав інформацію, зазначену в частинах 1, 5 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» (він ознайомився з нею за посиланням https://sgroshi.com.ua/ua/rozkritta-informacii) , паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України "Про споживче кредитування", примірник цього договору.

Кожна сторінка Договору підписана електронним підписом позичальниці одноразовим ідентифікатором для підписання кредитного договору E846.

Згідно з листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» між ним і ТОВ «Споживчий центр» наявний договір на переказ коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024, відповідно до якого ТОВ «Універсальні платіжні рішення» успішно перерахувало кошти на платіжну картку клієнта: 14.06.2024 13:13:45 на суму 12000,00 (дванадцять тисяч гривень 00 копійок) грн, номер картки 252718, номер транзакції в системі iPay.ua 425012324, призначення платежу: Видача за договором кредиту №14.06.2024-100001256.

Отже, кредитні кошти було перераховано на картковий рахунок відповідачки, номер якої зазначено нею в кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу iPay.

Як пояснив позивач, механізм перерахування грошових коштів позичальнику, за словами позивача, відбувається таким чином: 1) ТОВ «Споживчий центр» за договором з еквайром перераховує заздалегідь авансом кошти на рахунок еквайра для проведення масових платежів по видачі кредитів; 2) еквайр, коли отримує виклики програмного інтерфейсу API, або платіжні доручення, здійснює відповідні виплати позичальникам. Відтак, первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування кредитних коштів від позивача відповідачу, не існує.

Таким чином, матеріали справи містять достатньо доказів, з яких убачається, що 14 червня 2024 року між сторонами був укладений в електронній формі кредитний договір № 14.06.2024-100001256, умови якого кредитором виконані. Натомість відповідачка у передбачений договором строк заборгованість не повернула, у зв`язку з чим виникла заборгованість, розмір якої станом на 31.10.2024 р. становить 37200 грн, з яких тіло кредиту 12000 грн, проценти за користування кредитом 16800 грн, комісія 2400 грн, неустойка 6000 грн.

Попри те, що закон покладає на обидві сторони обов`язок щодо подання суду доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, наведені факти відповідачка належними та допустимими доказами не спростувала.

Зокрема, доводи відповідачки щодо непідписання нею Договору не можуть бути взяті до уваги, оскільки спірний договір укладено з використанням нею електронного підпису одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Договір містить персональні дані позивачки, адресу електронної пошти та номери телефонів. Однак, доказів надання цих даних не відповідачкою, а іншою особою, зокрема відомостей про звернення до правоохоронних органів у зв`язку із такими обставинами нею до суду не надано.

Без введення позичальницею відповідних даних, здійснення її верифікації, передання нею та отримання товариством персональних даних від відповідачки з метою укладення договору, отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення позичальницею входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету таке укладення кредитного договору є неможливим.

Відповідачка не заперечувала, що вказані номери телефонів належить їй, або що на час укладення Договору вона втратила вказані засоби зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.

Так само не становило для відповідачки складнощів, і в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, надати докази щодо неналежності їй банківської карти із зазначеними в Договорі реквізитами та спростувати твердження позивача щодо того, що 14.06.2024 р. на її рахунок було здійснено переказ суми кредиту від ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не надходили.

Твердження відповідачки щодо відсутності допустимих доказів на підтвердження отримання нею кредиту є неспроможним, оскільки спростовується наведеними вище відомостями оператора послуг платіжної інфраструктури. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 р. (справа № 404/502/18), від 09.09.2020 р. (справа № 732/670/19), від 12.01.2021 р. (справа № 524/5556/19). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

Також суд не погоджується з твердженням відповідачки щодо відсутності в матеріалах справи належного розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Позивачем надано довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 14.06.2024-100001256 від 14 червня 2024 року, проценти за користування кредитом нараховані за період з 14 червня по 31 жовтня 2024 року.

Водночас, як зазначено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року (справа № 320/8618/15-ц), на суд покладено обов`язок з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Судом встановлено, що відповідачка за Договором з позивачем 14.06.2024 р. отримала позику в розмірі 12000 грн строком на 140 днів і зобов`язана була повернути кредитні кошти разом із процентами за користування кредитом, комісією та неустойкою до 31.10.2024 р.

Договором передбачена процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.

Таким чином, вартість позики, яку позичальник має сплатити кредитору за користування його коштами, у цій справі становить 16800 грн, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Разом із тим, суд вважає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення неустойки, бо відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Воєнний стан в Україні запроваджено Указом Президента «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія продовжувалася і триває на цей час.

Враховуючи, що строк дії таких обмежень триває із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, а позивачем нарахована неустойка за невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором в цей період, підстави для стягнення з відповідача неустойки відсутні.

Підсумовуючи вищенаведене суд, дійшов висновку про те, що з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 14.06.2024-100001256 від 14 червня 2024 року в розмірі 31200 грн, яка складається з 12000 грн заборгованості за тілом кредиту, 16800 грн заборгованості за несплаченими процентами та 2400 грн комісії.

Ухваливши рішення по суті справи суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України, згідно з частиною першою якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 2031,67 гривень (31200 : 37200 х 100 = 83,87%; 2422,40 х 83,87% = 2031,67), сплаченого ним судового збору.

На підставі викладеного суд, керуючись ст. ст. 2, 19, 76-81, 89, 229, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 14.06.2024-100001256 від 14.06.2024 року у розмірі 31 200 (тридцять одна тисяча двісті) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» сплачену суму судового збору у розмірі 2031 (дві тисячі тридцять одну) гривню 67 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ТОВ «Споживчий центр», місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, , МФО 305299, р/р НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1

Повний текст рішення складено 22.07.2025 року.

Головуючий Юрій Мирошниченко