П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/568/23

Провадження № 22-ц/4815/631/25

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Довгий І.І.

Заочне рішення суду першої інстанції

(повним текстом) проголошено

о 14 год. 40 хв. 27 лютого 2024 року в Сарни

Сарненського району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Маринич В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в розмірі 288 792,89 гривень.

Позовні вимоги мотивувалися тим, що згідно з вироком Рівненського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року працівника банку ОСОБА_1 визнано винним у шахрайстві та привласненні 100 000 гривень, належних ОСОБА_2 , які він мав намір внести на депозит позивача. Згодом ОСОБА_3 пред`явила до банку позов про повернення вкладу і на підставі рішення суду їй відшкодовано 288?792,89 гривень. Тому, на переконання банку, спірні грошові кошти підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача у порядку регресу.

Заочним рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" матеріальну шкоду завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 288 792,89 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 4 331,89 гривню судового збору в дохід держави.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2024 року від 17 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося, що позивачем було пропущено встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України річний строк звернення для вирішення спору. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП України відповідальність може бути встановлена лише за пряму дійсну шкоду. Такою шкодою з огляду на наявні обставини є лише 100 000 гривень - як це встановлено вироком Рівненського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року. У свою чергу, решта 188 792,89 гривень це відсотки за договором банківського вкладу, які були нараховані після звільнення відповідача і не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з його діями, а пов`язані виключно з бездіяльністю банку, який не вжив заходів щодо припинення дії договору банківського вкладу.

Також судом було допущено істотні порушення норм процесуального законодавства, оскільки заочне рішення ухвалено без дотримання умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Наголошувалося, що заявника не було належним чином повідомлено, не враховано його перебування на військовій службі та не зупинено провадження - як цього вимагає п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Такі грубі порушення процесуального права в умовах воєнного стану відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, зазначав, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", як учасник бойових дій, він звільняється від сплати судового збору, а тому суд помилково стягнув з нього цей збір у дохід держави.

З наведених підстав просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 19 травня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст. 1166 ЦК України).

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч.1 ст. 1191 ЦК України).

Судом попередньої інстанції з`ясовано, що вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 травня 2018 року у кримінальному провадженні №572/2700/15-к ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст. 190, ч.2 ст. 191, за ч.3 ст. 191, ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обліком, збереженням, управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями на трок 3 роки.

Вироком Рівненського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року скасовано вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 травня 2018 року щодо ОСОБА_1 та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 191 КК України, і призначено покарання: за ч. 2 ст. 190 КК України один рік обмеження волі; за ч. 3 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 69 КК України два роки обмеження волі; за ч. 3 ст. 191 КК України три роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обліком, збереженням, управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями на строк три роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_1 призначено у три роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обліком, збереженням, у правлінням та розпорядженням матеріальними цінностями на строк три роки.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020року вирок Рівненського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року залишено без змін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді керівника відділення - головного спеціаліста по продажу послуг клієнтам, менеджера - начальника відділення Сарненського відділення № 1 АТ КБ "Приватбанк", будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, заволодів чужим майном, шляхом зловживання своїм становищем та шляхом шахрайства, заподіяв ОСОБА_3 шкоду на загальну суму 100 000 гривень.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2021 року в цивільній справі №572/3074/20 стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_3 100 000 гривень внесених за договором банківського вкладу; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити відсотки позивачу в розмірі 19% річних за період з 08 січня 2014 року по 12 листопада 2020 року за договором банківського вкладу № SAMDNWFD000 вклад "Депозит плюс на 6 місяців"; стягнуто з АТ КБ"Приватбанк" на користь ОСОБА_3 10 000 гривень пені та 1 099,98 гривень судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2021 року змінено та стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_3 188 792,89 гривень відсотків за договором банківського вкладу та 100 000 грн. пені за прострочення виконання зобов`язання, в решті рішення Сарненського районного суду Рівненської області залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 14 листопада 2018 року постанову Рівненського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення пені скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2021 року у нескасованій судом апеляційної інстанції частині та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року залишено без змін.

Судове рішення позивачем було виконано у ході примусового виконання.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про задоволення позову.

Щодо посилань заявника про застосування при вирішенні спору норм трудового законодавства, то колегія суддів з цим не може погодитись.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 24 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 572/2700/15-к, АТ КБ "Приватбанк" мав статус потерпілого, а предметом розгляду касаційного суду була, окрім касаційної скарги прокурора, також і касаційна скарга представника банку адвоката Данильченко О.О. на вирок суду апеляційної інстанції.

Зазначена обставина має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки у випадку, якщо у кримінальному провадженні позивач мав статус потерпілого, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми цивільного права про відшкодування шкоди, завданої злочином, а не спеціальні норми Кодексу законів про працю України.

Наведене узгоджується з викладеною за подібних правовідносин правовою позицією в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у цивільній справі №183/7497/15.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому колегією суддів відхиляються покликання автора апеляційної скарги на необхідність відмови в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України річного строку звернення для вирішення спору або на потребу зменшення ліміту відповідальності завдавача шкоди до встановленого в ч. 2 ст. 130 КЗпП України.

Незважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що ні встановленого ч.3 ст. 233 КЗпП строку звернення за вирішення трудового спору, ні встановленої ст. 257 ЦК України позовної давності пропущено не було, адже матеріально-правовий строк продовжено на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19 (ч.1 Прикінцевих положень Кодексу законів про працю України, п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України).

Відсутніми є підстави і для обмеження відповідальності відповідача в порядку ч.2 ст. 130 КЗпП України не лише через застосування при вирішенні існуючих правовідносин загальних норм цивільного права, а й через те, що у випадку заподіяння діями працівника шкоди, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, він несе відповідальність у повному розмірі шкоди - як це визначено п.3 ч.1 ст. 134 КЗпП України.

З огляну на вимоги закону і обставини справи не підлягає застосуванню щодо ОСОБА_1 встановлена п.13 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" пільга щодо сплати судового збору, позаяк справа пов`язана з порушенням прав банку, а не права учасника бойових дій.

Так, частиною третьою ст. 376 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 вказаної процесуально правової норми).

Між тим, на переконання апеляційного суду, судом попередньої інстанції були вичерпані передбачені Цивільним процесуальним кодексом України заходи щодо повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи шляхом надсилання поштової кореспонденції та оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Отже, заочне рішення в цій частині ухвалено з додержанням вимог процесуального законодавства.

Разом з тим абзацом другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору заявник не надав, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Тому доводи апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, вони були предметом дослідження судом та фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С. Шимків