Справа № 675/169/22
Провадження № 2/675/11/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" липня 2025 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючої судді - Янішевської О. С., секретаря судового засідання Гонтарук А. С.,

з участю позивачки за первісним позовом, відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 , її представника адвоката Костюка В. В.,

представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом адвоката Кедруна Л. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Ізяславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в :

25 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи це тим, що з 27 лютого 2000 року по 12 грудня 2018 року позивачка перебувала в шлюбі з відповідачем. За час шлюбу за твердженнями позивачки сторонами за спільні кошти в результаті спільної праці придбано домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку: житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , вартість якого станом на 19 січня 2022 року згідно довідки КП «Ізяславське МБТІ» № 22 становить 72302 грн. Позивачка стверджує, що угоди про поділ спільного майна між нею та відповідачем не досягнуто, шлюбний договір між сторонами не укладався. Позивачка в порядку поділу майна подружжя просить визнати її право на частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

22 жовтня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, мотивована тим, що з 27 лютого 2000 року по 12 грудня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач зазначає, що за час шлюбу сторонами були придбані дві корови породи «українська чорно-ряба молочна», що підтверджується паспортами великої рогатої худоби: серії НОМЕР_1 від 20 березня 2019 року по кличці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; серії НОМЕР_2 від 20 березня 2019 року по кличці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до вказаних паспортів власником обох корів зазначений ОСОБА_2 . Позивач посилається на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 самовільно продала обох корів, а кошти використала на власні потреби. ОСОБА_2 визначив вартість двох корів в сумі 60000,00 грн. ОСОБА_2 просить стягнути з відповідачки на його користь 30000,00 грн вартості частини корів по кличці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та по кличці Ласка, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_1 5000,00 грн судових витрат на правничу допомогу.

Позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 , її представник адвокат Костюк В. В. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, проти задоволення зустрічних вимог заперечили.

Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Кедрун Л. С. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, проти задоволення первісного позову заперечив.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

25 січня 2022 року до Ізяславського районного суду Хмельницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 лютого 2022 року вказана позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження, справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2022 року провадження в справі було зупинене до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 серпня 2024 року провадження в справі було поновлене.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2024 року було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

22 листопада 2024 року закрите підготовче провадження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружились 27 лютого 2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, копія якого додана до матеріалів справи. Вказаний шлюб розірваний рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області № 675/2802/18 від 12 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 15 січня 2019 року, що підтверджується копією відповідного рішення, доданого до матеріалів справи.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 10 грудня 2002 року між ОСОБА_5 , котра діяла по дорученню ОСОБА_6 в порядку передовір`я, яка діяла по дорученню від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_2 купив житловий глиновалькований будинок з прибудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відповідного договору, доданою до матеріалів справи. Реєстрація права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно проведена 24 березня 2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копія якого додана до матеріалів справи.

Позивачка ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя просить визнати її право на частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Представник ОСОБА_2 адвокат Кедрун Л. С. зазначив, що ОСОБА_2 визнає будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Згідно частини першої статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 589/4889/15-ц (провадження № 61-8808св18) зроблено висновок по застосуванню статті 22 КпШС 1969 року та вказано, що «спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що:

«у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначено:

«Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

За таких обставин суд приходить до висновку, що обраний позивачкою ОСОБА_1 спосіб захисту є неефективним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 .

Суду надані на огляд оригінали два паспорти великої рогатої худоби: серії НОМЕР_1 від 20 березня 2019 року корови породи «українська чорно-ряба молочна» по кличці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; серії НОМЕР_2 від 20 березня 2019 року корови породи «українська чорно-ряба молочна» по кличці Ласка, ІНФОРМАЦІЯ_2 , копії яких додані до матеріалів справи. Згідно вказаних паспортів власником зазначених корів являється ОСОБА_2 . Вартості корів вказані паспорти не містять.

Представник ОСОБА_2 адвокат Кедрун Л. С. наполягав, що корови залишались у розпорядженні ОСОБА_1 , котра їх продала, а кошти від продажу використала у власних цілях. При цьому суду не було повідомлено: кому, коли, за яких обставин, за яку суму ОСОБА_1 продала вищезазначених корів.

При цьому суд зауважує, що жодних належних та допустимих доказів у передбачені Цивільним процесуальним кодексом України строки про вартість вищеназваних корів або аналогічних корів ні ОСОБА_2 , ні його представник не надав.

Копію довідки № 34 від 22 квітня 2025 року Фермерського господарства «Агро-Інвест» та довідку Фермерського господарства «Агро-Інвест» № 51 від 18 червня 2025 року суд до уваги не приймає, оскільки вони подані суду з порушенням строків та вимог Цивільного процесуального кодексу України.

Сама ОСОБА_1 повідомила, що корови захворіли, хворіли близько тижня, в неї не було коштів на їх лікування і корови померли, а їх туші вона віддала знайомим, щоб вивезли на звалище. Це було приблизно в березні-квітні 2022 року. При цьому до ветеринарного лікаря вона не зверталась, будь-яких документів про хворобу і смерть корів пред`явити не може, куди саме були вивезені туші не знає. Разом з тим повідомила, що брала у Фермерському господарстві ОСОБА_8 на виплату корову, а коли переїздила до іншого житлового будинку повернула, тому що на новому місці проживання корову не було де тримати.

Допитана в якості свідка сестра ОСОБА_2 . ОСОБА_9 суду показала, що вона знає, що у подружжя ОСОБА_10 було дві корови породи «українська чорно-ряба молочна». Свідок запевняла, що чула, як ОСОБА_1 говорила у 2022 році під осінь, що треба продати одну корову і вставити зуби, після чого в господарстві у 2023 році залишилася одна корова породи «українська чорно-ряба молочна». Свідок наполягала, що приблизно в лютому 2024 року ОСОБА_1 продала і другу корову. Разом з тим, свідок не змогла сказати кому, коли, за яких обставин, за яку суму ОСОБА_1 продала вищезазначених корів, проте вказала, що як ОСОБА_1 здавала корів бачив ОСОБА_11 .

Допитаний в ході судового розгляду в якості свідка ОСОБА_11 суду показав, що чув, як ОСОБА_1 в жовтні 2022 року повідомила свекрусі, що продала корову, щоб вставити собі зуби. Свідок повідомив, що ОСОБА_1 здавала молоко, тому що коли він проїздив повз її господарство, бачив або приготоване на здачу молоко, або вже пусту тару з-під молока, а в лютому ОСОБА_1 перестала здавати молоко, тому що він вже не бачив ні приготованого молока, ні тари. Свідок вказав, що приблизно в лютому ОСОБА_1 продавала корову, однак не зміг вказати кому, коли, за яких обставин, за яку суму ОСОБА_1 продала вищезазначених корів. Також свідок повідомив, що 2023 році продавав ОСОБА_1 сіно і бачив корову в її господарстві, однак він не зміг точно посвідчити, що це була саме та корова, яка утримувалась у цьому господарстві до квітня 2022 року чи інша.

Допитаний в ході судового розгляду в якості свідка ОСОБА_12 суду показав, що ОСОБА_1 працювала у їх з сином фермерському господарстві і навесні ще до травня 2022 року попросила дати їй корову на виплат. Корову ОСОБА_1 дав ОСОБА_12 з дозволу сина, але ні клички, ні віку, ні інших особистих ознак тварини свідок назвати не зміг. Вказав, що ОСОБА_1 повернула корову в січні 2024 року.

Факт наявності у ФГ «Томашенко» корів різних порід, зокрема, і породи «українська чорно-ряба молочна», підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру тварин станом на 01 червня 2023 року на станом на 01 травня 2025 року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Оскільки ні ОСОБА_2 , ні його представник адвокат Кедрун Л. С. не надали суду під час підготовчого провадження належних та допустимих доказів на підтвердження вартості корів по кличці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та по кличці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або аналогічних корів, не зважаючи на поданий ОСОБА_1 відзив та її незгоду з визначеною у позові ОСОБА_2 вартості майна, суд вважає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_2 відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що як первісний позов, так і зустрічний позов задоволенню не підлягають.

Що стосується судових витрат ОСОБА_2 .

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Вимоги статті 141 ЦПК України пов`язують розподіл судових витрат з розміром задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, відсутні підстави для стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судових витрат.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 57, 60, 61, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 357, 358, 364, 367 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 92, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 281, 282, 283, 284, 354, 430 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ізяславським РС УДМС України в Хмельницькій області 08 червня 2016 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , жительки АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Ізяславським РВУМВС України 09 вересня 2003 року ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , жителя АДРЕСА_2 ) про поділ майна подружжя відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Ізяславським РВУМВС України 09 вересня 2003 року ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , жителя АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ізяславським РС УДМС України в Хмельницькій області 08 червня 2016 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , жительки АДРЕСА_1 ) про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 21 липня 2025 року.

Суддя О. С. Янішевська