Номер провадження: 22-ц/813/705/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Пересипської (раніше Суворовської) районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання зняти з реєстрації особу, яка не має права користуватися житлом і не проживає в ньому та укласти договір найму житлового приміщення, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Сувертак І.В. 17 жовтня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до Пересипської (раніше Суворовська) районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання зняти з реєстрації особу, яка не має права користуватися житлом і не проживає в ньому, та укласти договір найму житлового приміщення, у якому просив:

- визнати втраченим право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , особою « ОСОБА_2 », зобов`язати відповідача зняти її з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_3 , зобов`язати відповідача укласти з позивачем договір найму житла.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , полковник запасу, з 1975 року по 2004 роки проходив службу у Збройних Силах, ветеран військової служби; має вислугу років у ЗС - календарна 29 р. 03 міс., пільгова - 34 р. 01 міс. У Збройних Силах України з 1992 року; в системі оперативна агентурна розвідка прослужив понад 19 років, пройшов усі посади оперативного складу її периферійних військових частин. З 07.07.1999 року працював у в/ч НОМЕР_1 на посаді заступника командира з оперативної роботи, а з квітня 2003 року до її розформування в жовтні 2004 року виконував обов`язки командира частини. 30.10.2004 року в/ч НОМЕР_1 припинила своє існування. На період його лікування у військовому шпиталі і до надходження наказу Міністерства оборони України щодо його звільнення до запасу позивач був зарахований у розпорядження командира в/ч НОМЕР_2 , де також став на квартирний облік. Згідно з наказом Міністерства оборони України від 03.12.2004 року №1086 його було звільнено з військової частини до запасу у зв`язку зі скороченням штатів із причин реформування Збройних Сил України із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок Міністерства оборони України та з правом носіння військової форми одягу.

Вказував, що рішенням житлової комісії військової частини від 07.07.1999 року він був зарахований на квартирний облік для поліпшення житлових умов в м. Одеса. 14.12.2004 року був виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 , перебуває на квартирному обліку у цій же військовій частині ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 посилався на те, що 01.10.2016 року він звернувся до керівництва Одеської міської ради з проханням про укладення з ним договору найму житла за адресою: АДРЕСА_1 . Між тим, дане звернення було розглянуто Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради та згідно відповіді Одеської міської ради, позивачу було відмовлено в укладенні договору найму.

Вказував, що 22 роки тому вказана житлова площа стала вважатись службовою (без відповідного рішення міської ради) і протягом понад 5 років (1994-2000 року) використовувалась в інтересах оперативно-розшукової діяльності (ОРД), розформованої у 2004 році без правонаступників в/ч НОМЕР_1 Військово-морських Сил ЗС України. На думку позивача, квартири оформлювались на віртуальних осіб (тих, яких не існує в об`єктивній реальності), використовувались за призначенням не більше 5 років, потім протягом 5 років забезпечувався режим нерозголошення факту здійснення на їх базі ОРД. Лише через 10 років вони мали передаватись власникам - місцевим органам влади.

Квартира по АДРЕСА_2 , за клопотанням невідомої посадової особи Одеської міської ради, у 1994 році була передана для розподілу не до КЕВ Одеського гарнізону, а безпосередньо до в/ч НОМЕР_3 , в результаті чого вона опинилась поза обліками квартирно-експлуатаційних органів Міністерства оборони України. Зазначена військова частина розподілила дану квартиру на особу, якої не існує, - ОСОБА_2 ; організовувала виготовлення на нього посвідчення військовослужбовця та паспорту громадянина України; отримала у Суворовському райвиконкомі м. Одеса ордер на вселення на житлову площу. 30.12.1999 року закінчились строки безпечного використання об`єкту за прямим призначенням, незважаючи на те, що його експлуатація в інтересах ОРД продовжувалася й надалі. Утримання житла до грудня 1999 року (протягом 5 років) здійснювалась в/ч НОМЕР_1 за кошти, що виділялись для цього в/ч НОМЕР_4 ; з січня 2000 року остання припинила бюджетне фінансування об`єкту та зняла його з бухгалтерського обліку.

ОСОБА_1 посилався на те, що у жовтні 2000 року командир військової частини запропонував йому вселитись разом із родиною на жилу площу з умовним найменуванням «службова квартира №28 » (СК №28, АДРЕСА_1 ) і проживати в ній без реєстрації та за умови погашення боргів по її утриманню за власні кошти за попередній період і оплати всіх платежів щодо житла у майбутньому на ім`я гр. України ОСОБА_2 , який за документами є її наймачем. Вказував, що з огляду на відсутність у його сім`ї житла у м. Одесі та реальність перспектив отримання ордеру на проживання у цій квартирі в майбутньому, після скасування грифу таємності у квітні 2006 року, позивач погодився.

У 2002 році начальником ГУР МО було прийнято рішення про передачу частин квартир неофіційного умовно службового житлового фонду частин оперативного підпорядкування в особисту власність оперативних офіцерів та членів їх сімей, які в них проживають. До в/ч НОМЕР_1 зі служби ОАР ГУР (14 служба, колишня НОМЕР_5 служба в/ч НОМЕР_4 ) надіслано документ за вих. №114/4/086 від 25.02.2003 року, який рекомендував розпочати підготовку до переоформлення СК на осіб, які в них проживають і утримують об`єкти за власні кошти.

ОСОБА_1 вказував, що 03.03.2003 року відбулося засідання житлової комісії (протокол №3) в/ч НОМЕР_1 , яка гласно розглянула заяви претендентів на квартири про надання їм житла та саме йому, полковнику ОСОБА_1 як першому в черзі «першочерговиків» в/ч, була розподілена двокімнатна квартира по АДРЕСА_2 . Увесь пакет необхідних документів для прийняття рішення було відправлено до ГУР МО. Однак згодом, з невідомих причин, цю роботу було припинено.

У подальшому, 12.07.2004 року, начальник ГУР МОУ видав наказ №0052/111 про прийняття на керівництво від військових частин оперативного підпорядкування, що розформовуються, усіх службових квартир разом із документами на них та майном, яке в них знаходиться. Проте наказ не доводився ні до Командувача, ні до начальника штабу, ні до начальника розвідки, ні до начальника Морського розвідувального центру ВМС ЗС України. На думку позивача, з огляду на відсутність між ГУР МО та в/ч НОМЕР_1 ВМС ЗС України відносин правонаступництва, такий наказ для військової частини є недійсним.

ОСОБА_1 вважав, що з 27.04.2006 року в/ч НОМЕР_4 мала б, за сприяння місцевої влади м. Одеса, легалізувати житло шляхом виведення із використання паперів вигаданої особи, та оформлених на неї документів на права вселення в квартиру і проживання в ній і переоформити житлову площу на позивача з його членами родині. Між тим, вказаного зроблено не було та за весь час проживання його родини у спірній квартирі не було вирішено питання щодо укладення з ним відповідного договору найму.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем надано достатні докази на підтвердження того, що паспорт на віртуальну особу ОСОБА_2 було виготовлено у незаконний спосіб, для чого використано бланк паспорту невідомого походження, віртуальна особа ОСОБА_2 не є особою фізичною, не є людиною, а тому не може бути учасником цивільних відносин, вона була створена виключно для прикриття оперативної роботи розвідувальних органів (а конкретніше - розвідувального органу ВМС у формі розформованого у 2004 році МРЦ), з цією ж метою на неї виготовлявся документ, що посвідчує особу громадянина.

Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні навіть не згадує, що спір стосується відомчого житла, вселення у яке здійснюється за окремим порядком, визначеним Житловим кодексом.

Сторони про розгляд справи на 08.07.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив, зокрема, визнати ОСОБА_2 таким, що не має права користуватись спірною квартирою; визнати за позивачем та його донькою право користування даною квартирою, а також зобов`язати відповідача укласти із позивачем договір найму вказаної квартири.

Судами першої та апеляційної інстанції враховано, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/31215/13-ц за позовом Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Одеської міської ради, про виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Спір стосувався квартири, яка є предметом позову у даній справі, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2017 року позов Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України було задоволено, вирішено питання про виселення родини Письменних із вказаної квартири (а.с.9-10).

Постановою Одеського апеляційного суду від 05.10.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2017 року скасовано, постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.11-13).

Станом на час розгляду даної апеляційної скарги провадження за касаційною скаргою Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України Верховним Судом не розглянуто.

Ухвалою Верховного Суду направлено до Приморського районного суду м. Одеси копії матеріалів касаційного провадження № 61-18617св20 для вирішення питання щодо відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 522/31215/13-ц (окремого тому).

Крім того, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/24609/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи Головне управління розвідки Міністерства оборони України, Суворовський районний відділ у м. Одесі Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання права користування, визнання договору найму недійсним, визнання особи такою, що не має права користування житловим приміщенням, зобов`язання скасувати договір та зобов`язання укласти договір.

Рішенням суду від 16.11.2021 року у вказаній справі, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 14-18).

У зазначеному судовому рішенні було встановлено, що в матеріалах справи наявні копія паспорту серії НОМЕР_6 від 23.11.2001 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копія посвідчення особи серії НОМЕР_7 від 14.11.1993 року, дійсність яких належним чином не спростована.

Також, у матеріалах справи №522/24609/16-ц наявна копія договору найму житла у будинках комунального житлового фонду від 01.05.2004 року, укладеного КП «Дирекція єдиного замовника «Північне» виконавчого комітету Одеської міської ради з ОСОБА_2 , на кв. АДРЕСА_4 .

Таким чином, договір найму з ОСОБА_2 був укладений вже на час проживання позивача у спірній квартирі.

Крім того, згідно листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 16.05.2014 року, документи, що були підставою для прийняття вищевказаного рішення від 17.06.1994 року, а також документи відділу та розподілу житлової площі Одеського міськвиконкому, на зберігання до департаменту не надходили.

З листа Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.07.2021 року вбачається, що відомості щодо укладення договору найму з ОСОБА_5 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , у райадміністрації відсутні.

Згідно листа КП «БТІ» Одеської міської ради від 09.07.2021 року, станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано. Інвентаризаційна справа на вказану квартиру також не зареєстрована.

Відсутність приватизації вказаної квартири також підтверджується листом КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради від 26.07.2021 року та не спростовується сторонами.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У даній справі ОСОБА_1 , з метою доведення віртуальності (недійсності) особи ОСОБА_2 , з огляду на невизначеність зазначеної проблеми національним законодавством, 14 грудня 2021 року звернувся до Міністра юстиції України з клопотанням про надання правової інформації про законодавчу базу, яка регламентує зняття з реєстрації місця проживання віртуальної особи (особи, яка відсутня в об`єктивній реальності) та щодо способів доведення у суді її віртуальності.

У той же день ОСОБА_1 звернувся до Голови Державної міграційної служби України (ДМСУ) з клопотанням про сприяння у знятті з реєстрації місця проживання віртуальної особи ОСОБА_2 на жилій площі, де мешкає родина позивача вже двадцять другий рік поспіль, і підтвердити скасування реєстрації у відповіді на дане звернення.

ДМСУ у своєму листі від 11.01.2022 року зауважила, що до серпня 2012 року функції з оформлення паспорта громадянина України покладалися на відповідні органи внутрішніх справ України (а.с. 19, 20).

Міністерство ж юстиції спрямувало звернення позивача для розгляду спочатку Державній міграційній службі України (ДМСУ), та - до Одеської обласної державної адміністрації, остання - до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради у своїй відповіді від 19.01.2022 року зауважив, що в законодавстві відсутнє поняття «віртуальна особа» та механізм зняття з реєстрації місця проживання такої особи (а.с. 21, 22).

Крім того, колегія суддів враховує, що МОУ на звернення позивача надало інформацію, що виготовлення документів, які посвідчують особу громадян, які фактично не існують та створюються виключно з метою прикриття оперативної роботи розвідувальних органів, та ведення обліку такого "віртуального" особового складу, не належить до компетенції Командування ВМС ЗСУ, а отже, інформація щодо мічмана ОСОБА_2 , військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 , - відсутня.

Колегія суддів у повному обсязі погоджується із висновком суду про те, що вказані відповіді представників державних органів не є належними та допустимими доказами «віртуальності» особи ОСОБА_2 .

Крім того, у Списку військовослужбовців для отримання ордерів на житлові приміщення ВЧ НОМЕР_3 вказаний не тільки ОСОБА_2 , а також і його дружина, ОСОБА_6 , 1967 року народження, і вказані обставини додатково підтверджують існування вказаних громадян (а.с.72).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що у матеріалах цивільної справи №522/24609/16-ц наявні документи щодо особи ОСОБА_2 , дійсність яких не спростована ОСОБА_1 , то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин щодо віртуальності вказаної особи.

Вказані вище обставини у повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем надано достатні докази на підтвердження того, що паспорт на віртуальну особу ОСОБА_2 було виготовлено у незаконний спосіб, для чого використано бланк паспорту невідомого походження, віртуальна особа ОСОБА_2 не є особою фізичною, не є людиною, а тому не може бути учасником цивільних відносин, вона була створена виключно для прикриття оперативної роботи розвідувальних органів (а конкретніше - розвідувального органу ВМС у формі розформованого у 2004 році МРЦ), з цією ж метою на неї виготовлявся документ, що посвідчує особу громадянина.

Жодних нових доказів щодо віртуальності особи ОСОБА_2 ОСОБА_1 до апеляційної скарги не додано.

Колегія суддів також звертає увагу апелянта на те, що згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду, що у даному випадку позовні вимоги фактично пред`явлені та стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , однак позивач будь-яких вимог до вказаної особи не пред`явив, не надавши при цьому належних доказів віртуальності вказаної особи.

Щодо визнання права позивача та його доньки ОСОБА_3 на користування спірною квартирою, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що донька позивача є повнолітньою особою, однак у справі ані позивачем, ані третьою особою, не залучена, а отже суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо прав та інтересів ОСОБА_3 , яка не є учасником справи.

Щодо вимог ОСОБА_1 про користування спірною квартирою та зобов`язання укласти з ним договір найму.

Житлові приміщення, які не є власністю фізичних або юридичних осіб, згідно ст. ст. 4, 5 Житлового кодексу України відносяться до державного житлового фонду, що перебуває у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Ст. 42 ЖК України передбачено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості (ст. 43 ЖК України).

Згідно ст. 55 ЖК України жилі приміщення, що звільняються в будинках, переданих державними підприємствами, установами, організаціями виконавчим комітетам місцевих Рад народних депутатів, заселяються в першу чергу особи, які перебувають на обліку та потребують поліпшення житлових умов.

Стаття 58 ЖК України зазначає, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є ордер.

Згідно зі ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Частина 1 ст. 63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

Стаття 29 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачає повноваження щодо управління комунальною власністю. Так, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад відноситься, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Підпунктами 3.2.7 Положення «Про Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13.02.2014 року №45 84-VI визначено, що у галузі обліку та розподілу житла райадміністрація вирішує питання укладення та внесення змін до договорів найму жилих приміщень та їх бронювання.

У відповіді Суворовської районної адміністрації від 25.11.2022 року за № КО-735 зазначені норми чинного законодавства та підстави, які передбачають видачу ордеру в даному випадку (а.с. 26).

Однак, жодних доказів того, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку було отримано ордер на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем до позову та апеляційної скарги не додано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ордер на вселення позивача на спірну житлову площу нібито було втрачено в ГУР МОУ внаслідок недбалості його співробітника, який нині є померлим, не підтверджені жодним належним доказом, а відтак, є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Також колегія суддів враховує, що ордер на жиле приміщення є дійсним лише протягом 30 днів, і такий ордер вручається саме громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням - іншій особі, а відтак, суперечливими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про нібито втрату ордеру, строк дії якого становить невеликий проміжок часу, працівником ГУР МОУ, оскільки апелянтом не надано жодних пояснень, чому ордер знаходився у цього співробітника, коли мав бути виданий саме ОСОБА_1 .

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 липня 2025 року..

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе