Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

23 травня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Сіренко Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бурдужа Анни Валеріївни до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Першої Київської державної нотаріальної контори про скасування арешту з нерухомого майна,

У С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бурдужа А.В. звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом.

В обгрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , видане 08.01.2024 року Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Після смерті відкрилась спадщина на все належне майно спадкодавця, а саме частину частки на квартиру, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житл, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності від 30.03.2009 року Відділу приватизації житла управління з питань майна Подільської у м. Києві райдержадміністрації, належить ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

Спадкоємці відмовились вступати на свої частки після смерті спадкодавця - ОСОБА_2 на свої частки на користь ОСОБА_1 , про що написали заяву. Таким чином, після смерті батька, позивач успадковує його частку частини на спадкову квартиру.

Позивач звернулась до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від чотирнадцятого жовтня 2024 року.

Державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, вивчивши документи, що знаходяться в спадковій справі №72/2024, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та заяву №1579 від 09.10.2024 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири номер АДРЕСА_3 , подану дочкою померлого ОСОБА_1 , а також перевіривши заборону/ арешт на спадкове майно, зазначив, що було встановлено що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є обтяження, а саме арешт накладений на підставі вимоги ДВ/8 Відділу державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва від 30.09.1999 року (реєстраційний номер обтяження:14124170 на квартиру номер АДРЕСА_3 , частина якої належить померлому ОСОБА_2 , тому вважає що видати свідоцтво про право власності на спадщину на частину, яка належить померлому ОСОБА_2 неможливо, оскільки порушено вимоги пункту 4.14 (глави 10) Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 квартири після смерті батька.

Крім того нотаріусом за місцем відкриття спадкові справи було направлено запит до КП «Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», де отримано інформаційну довідку відповідно КВ-2024 №5747 26.02.2024 року відповідно до якого, зазначено що згідно даних реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_3 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла управління з питань майна Подільської у місті Києві державної адміністрації 30.03.2009 року (розпорядження №441), зареєстрованого в Бюро 28.04.2009, за реєстровим № 977.

Про те, що було накладено арешт на квартиру, позивачка дізналась коли оформлювала спадщину на майно після смерті батька. ОСОБА_4 , який є власником 1/4 зазначеної квартири, повідомив їй про те, що йому давно було відомо про те, що на майно накладено арешт, адже в 2020 році він хотів подарувати свою частку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, про це було відомо і батькові, проте вони не повідомили позивача, що на всю квартиру накладений арешт. Підстави накладання арешту на майно їм не відомі, адже як ОСОБА_5 звертався до Першої Київської державної нотаріальної, де він був повідомлений, що зберігання документів становить 3 роки і тому надати вимогу ДВ/8 від 30.09.1999 року ДВС Шевченківського району немає можливості, листа від 24.02.2021 року до Шевченківського ДВС, де зазначено що відсутні виконавчі документи, де ОСОБА_4 є боржником так і спадкодавець звертались до Подільського ДВС за місцем знаходження квартири, де листом від 16.11.2020 року №Д/23 Подільський ДВС у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Київ) зазначило, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на виконанні в відділі не перебувають. Виконавчі провадження після спливу 3 років знищуються.

Таким чином, не відомі підстави накладання арешту на майно позивача, відсутні будь-які виконавчі провадження, а також немає можливості витребувати вимогу Д/8 від 30.09.19999 року Шевченківського ДВС про накладання арешту, через сплив строку зберігання виконавчих проваджень.

Крім того про наявність арешту свідчить витребувана на запит представника позивача Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Iпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, де зазначено, що міститься арешт за реєстраційним номером 1412417, дата реєстрації 26.10.2004 року, реєстратор: Перша київська державна нотаріальна контора, накладений на підставі вимоги Д/8, 30.09.1999 року Відділом державної виконавчої служби у Шевченківському районі.

Враховуючи той факт, що виконавче провадження знищене за строком зберігання, встановити підстави накладання арешту на квартиру немає можливості, позивач вважає, що арешт може бути зняти лише на підставі рішення суду.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2024 було відкрито спрощене провадження по справі без повідомлення (виклику) сторін по справі.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.03.2025 судом було вирішено перейти до розгляду справи порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

В судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, заяв про розгляд справи без їх участі до суду не надходило, відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , видане 08.01.2024 року Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Після смерті відкрилась спадщина на все належне спадкодавцю майно, а саме частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2009 року Відділу приватизації житла управління з питань майна Подільської у м. Києві райдержадміністрації, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

Спадкоємці відмовились від своїх часток після смерті спадкодавця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , про що написали заяви. Таким чином, після смерті батька, позивачка має право на спадкування його частки квартиру.

Позивачка звернулась до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 14 жовтня 2024 року.

Державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, вивчивши документи, що знаходяться в спадковій справі №72/2024 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та заяву №1579 від 09.10.2024 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири номер АДРЕСА_3 , подану дочкою померлого ОСОБА_1 , а також перевіривши заборону/арешт на спадкове майно, зазначив, що було встановлено що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є обтяження, а саме арешт накладений на підставі вимоги ДВ/8 Відділу державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва від 30.09.1999 року (реєстраційний номер обтяження:14124170 на квартиру номер АДРЕСА_3 , частина якої належить померлому ОСОБА_2

Отже, видати свідоцтво про право власності на спадщину на частину квартири, яка належала померлому ОСОБА_2 , неможливо, оскільки порушено вимоги пункту 4.14 (глави 10) Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 квартири після смерті батька.

Крім того нотаріусом за місцем відкриття спадкові справи було направлено запит до КП «Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», де отримано інформаційну довідку відповідно КВ-2024 №5747 26.02.2024 року відповідно до якого, зазначено що згідно даних реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_3 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло. Виданого відділом приватизації житла управління з питань майна Подільської у місті Києві державної адміністрації 30.03.2009 року (розпорядження №441), зареєстрованого в Бюро 28.04.2009, за реєстровим № 977.

Про те, що було накладено арешт на квартиру, позивачка дізналась коли оформлювала спадщину на майно після смерті батька. ОСОБА_4 , який є співвласником частки зазначеної квартири, повідомив позивачці про те, що на всю квартиру накладено арешт. ОСОБА_6 у відповідь на своє звернення до Першої Київської державної нотаріальної контори, дізнався, що зберігання документів становить 3 роки і тому надати вимогу ДВ/8 від 30.09.1999 року ДВС Шевченківського району немає можливості.

В листі від 24.02.2021 року Шевченківського ВДВС зазначено, що виконавчі документи, де ОСОБА_4 є боржником відсутні.

Крім того, листом від 16.11.2020 року №Д/23 Подільський ДВС у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ повідомило, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на виконанні в відділі не перебувають. Виконавчі провадження після спливу 3 років знищуються.

Таким чином, підстави накладання арешту на майно позивача не відомі, відсутні будь-які виконавчі провадження, а також немає можливості витребувати вимогу Д/8 від 30.09.19999 року Шевченківського ДВС про накладання арешту, через сплив строку зберігання виконавчих проваджень.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Iпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта зазначено, що наявний арешт за реєстраційним номером 1412417, дата реєстрації 26.10.2004 року, реєстратор: Перша київська державна нотаріальна контора, накладений на підставі вимоги Д/8, 30.09.1999 року Відділом державної виконавчої служби у Шевченківському районі.

На адвокатський запит, листом від 31.10.2024 року Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив, що підстав для зняття арешту з майна немає. Також роз`яснено, що арешт може бути знятий за рішенням суду, посилаючись на норми ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того зазначено, що відносно позивача відсутня інформація в системі АСВП, а надати копію постанови ДВС від 30.09.1999 року про арешт майна, немає можливості.

Враховуючи той факт, що виконавче провадження знищене за строком зберігання, встановити підстави накладання арешту на квартиру немає можливості, позивач вважає, що арешт може бути зняти лише на підставі рішення суду

За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Згідно ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], №33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrichv. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, №296-A, сс. 1920, п. 42).

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст 319 ЦК України, власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статей 321, 383, 386 ЦК України позивач не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні; вона має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва; держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка прийняла спадщину, проте отримати свідоцтво про право на спадщину не має можливості через накладений арешт на квартиру, а отже не має змоги розпоряджатись майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути Згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно п. 4.10.1., п. 4.10.2. «Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 15.12.99 № 74/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за № 865/4158 (в редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа стягувачеві), у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, згідно із статтею 40-1 Закону припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження (окрім випадків направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби), повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З урахуванням вище викладеного, зважаючи, що будь-які виконавчі провадження щодо позивача відсутні, а крім того пройшло багато часу з 1999 року, та станом на час розгляду справи не можливо з`ясувати підстави накладання арешту на майно, бо виконавче провадження не зберіглося, таким чином арешт з квартири, що успадковується позивачкою, може бути знятий лише за відповідним судовим рішенням.

Відповідно до п.2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Тобто, судом і має бути зняте зазначене обтяження.

Згідно ст. 1218, 1268 ч.5 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бурдужа Анни Валеріївни до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Першої Київської державної нотаріальної контори про скасування арешту з нерухомого майна підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 133,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бурдужа Анни Валеріївни до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Першої Київської державної нотаріальної контори про скасування арешту з нерухомого майна - задовольнити.

Скасувати арешт з нерухомого майна, саме: з квартири АДРЕСА_3 (до перейменування - проспект Радянської України), який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 1412417, дата реєстрації 26.10.2004 року, реєстратор: Перша київська державна нотаріальна контора, накладений на підставі вимоги Д/8, 30.09.1999 року Відділом державної виконавчої служби у Шевченківському районі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

- позивач - ОСОБА_1 , 07.03.1980 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- відповідач - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 110, ;

- відповідач - Перша Київська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: м. Київ, просп. Перемоги, буд. 11, .

Суддя Дмитро ПЕТРОВ