Дата документу 09.07.2025
Справа № 501/1936/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ»

предмет та підстави позову: про визнання наказів незаконними, їх скасування, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ») про визнання наказів незаконними, їх скасування, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно якого просить суд:

- поновити йому строк позовної давності на оскарження наказів;

- наказ директора ДП «МТП «Чорноморськ» за №44 від 09.03.2022 в частині оголошення простою вдома інженеру з охорони праці та навколишнього середовища першої категорії автобази ОСОБА_1 визнати незаконним та скасувати;

- наказ директора ДП «МТП «Чорноморськ» за №71 від 29.04.2022 в частині змін істотних умов праці та оголошення простою вдома інженеру з охорони праці та навколишнього середовища першої категорії автобази ОСОБА_1 визнати незаконним та скасувати;

- наказ директора ДП «МТП «Чорноморськ» за №84 від 24.06.2022 в частині проведення скорочення посади інженера з охорони праці та навколишнього середовища першої категорії автобази, яку займав ОСОБА_1 визнати незаконним та скасувати;

- наказ директора ДП «МТП «Чорноморськ» за №148 від 30.09.2022 в частині призупинення дії трудового договору інженеру з охорони праці та навколишнього середовища першої категорії автобази, ОСОБА_1 визнати незаконним та скасувати;

- наказ директора ДП «МТП «Чорноморськ» за №79-о від 19.02.2024 в частині призупинення дії трудового договору інженеру з охорони праці та навколишнього середовища першої категорії (підрозділу №2179) автобази морського зернового терміналу ОСОБА_1 визнати незаконним та скасувати;

- поновити ОСОБА_1 в Державному підприємствіі морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаді інженера з охорони праці та навколишнього середовища першої категорії (підрозділу №2179) автобази морського зернового терміналу;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток часу вимушеного прогулу починаючи з 09.03.2022 по час постановлення рішення суду;

- рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць піддати до негайного виконання.

Позов обґрунтовано тим, що позивач працює в ДП «МТП «Чорноморськ» інженером з охорони праці та навколишнього середовища першої категорії (підрозділу №2179) автобази зернового морського терміналу.

09.03.2022 на підставі наказу в.о. директора порту за №44 «Про заходи в період дії воєнного стану» з 09.03.2022 працівникам порту, в тому числі і позивачу оголошено простій вдома з оплатою 100% середньорічної годинної ставки.

29.04.2022 на підставі наказу в.о. директора порту за №71 «Про зміни істотних умов праці» позивачу змінено істотні умови праці, а саме:

- встановлено середньорічну годинну ставку, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати по Україні 39,26 (місячна мінімальна заробітна плата 6500 грн.) без доплат та надбавок;

- встановлено не повний робочий тиждень та неповний робочий день: робочі дні - понеділок, вівторок, середа з робочим часом з 8:00 до 12:00 години;

- оголошено простій в дома на період дії воєнного стану.

На підставі наказу в.о. директора порту від 24.06.2022 за №84 «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників», починаючи з 15.09.2022 на підприємстві запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників, в результаті якого посада позивача скорочена.

30.09.2022 на підставі наказу директора порту за №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ»», з 03.10.2022, з працівниками, які підлягають скороченню чисельності та зазначені у наказі директора від 24.06.2022 №84, в тому числі і з позивачем, призупинено дію трудового договору на термін до припинення або скасування.

На підставі наказу директора порту від 16.02.2024 за №78-0, у зв`язку зі змінами організації виробництва і праці з 19.02.2024 зі позивачем поновлено дію трудового договору.

На підставі наказу директора порту від 19.02.2024 за №79-0 у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці з 19.02.2024 з позивачем призупинено дію трудового.

Відповідно до п.3.3.27 Колективного договору ДП «МТП «Чорноморськ»» за час простою не звини працівника, працівникам структурним підрозділам (окрім докерів-механізаторів), яких відпустили до дому з їхньої письмової згоди, зберігається оплата у розмірі 2/3 часової ставки без доплати за роботу у нічний час.

Згідно з Додатком 2 Колективного договору ДП «МТП «Чорноморськ», простій, якщо працівник находиться на робочому місці в очікуванні роботи, оплата праці відбувається 100% часової тарифної ставки з доплатою за роботою у нічний та вечірній час.

Позивач стверджує, що відповідач в порушення закону, в примусовому порядку, без участі погодження з профспілкою, членом якої він є, в односторонньому порядку запровадив зміни істотних умов праці. Позивач не надав своєї згоди на простій вдома, тощо.

Позивач вказує у позові, що відповідач з жодним наказом його під особистий розпис не ознайомлював та відповідних копій йому не надавав.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач 09.06.2025 надав відзив на позов (а.с.53-66), просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що:

- позивач забув зазначити, або навмисно не зазначив дату, коли йому стало відомо про видання оскаржуваних наказів;

- щодо посилання позивача на наказ № 44 від 09.03.2022, зазначений наказ не містить жодного згадування прізвища позивача або інших персональних даних, які б прямо вказували на його особу;

- щодо строків звернення до суду та фактичного ознайомлення позивача з наказом № 71 від 29.04.2022, відповідно до п.3.2 вказаного наказу, керівникам структурних підрозділів було доручено забезпечити ознайомлення працівників з його змістом усіма можливими засобами. У випадку з позивачем, з урахуванням обставин воєнного часу/бмеженого доступу до офісу/дистанційного режиму роботи, таке ознайомлення здійснене шляхом телефонного дзвінка;

- позивач був повідомлений про наявність та зміст наказу, а отже мав можливість оскаржити його в передбачений законом строк;

- з огляду на те, що наказ видано 29.04.2022, а фактичне повідомлення відбулося не пізніше травня 2022 року, звернення позивача до суду лише у травні 2025 року є пропущенням строку позовної давності. При цьому позивач не навів поважних причин такого пропуску, а тому відповідно до ст.233 КЗпП України має бути відмовлено в задоволенні позову;

- позивач заявляючи клопотання про поновлення йому строку оскарження наказів №44 від 09.03.2022, № 71 від 29.04.20232, №84 від 24.06.2022, №148 від 30.09.2022 та №79-О від 19.02.2024 жодним чином не обґрунтовує причини такого пропуску;

- щодо вимог про визнання наказу №71 від 29.04.2022 про зміну істотних умов праці та оголошення простою незаконним. Зі змісту позову вбачається, що єдиною підставою для визнання незаконним та скасування наказу про зміну істотних умов праці та оголошення простою Позивач зазначає, що його не було ознайомлено з таким наказом. Однак, такі доводи Позивача є абсолютно незаконним та спростовуються положення ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 в редакції, що діяла на дату видання такого наказу;

- наказом №71 від 29.04.2022 «Про зміни істотних умов праці» працівникам підприємства, в т.ч. позивачу змінено істотні умови праці, а саме: 01.05.2022 встановлено середньорічну годинну ставку на рівні мінімальної заробітної плати в Україні 39,26 грн (мінімальна місячна тарифна ставка 6500 грн), встановлено неповний робочий тиждень та неповний робочий день та оголошено простій вдома. Даним наказом змінено істотні умови праці та оголошено простій 1355 працівникам Підприємства, а не лише позивачу;

- щодо вимог про визнання наказу №84 від 24.06.2022 про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників, даним наказом вирішено провести з 15.09.2022 зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» у структурних підрозділах підприємства за списком згідно з Додатками до цього наказу;

- ДП «МТП «Чорноморськ» Попередженням від 27.06.2022 №171/11.2.09 повідомило Позивача про майбутнє вивільнення, одночасно з цим, Позивачу запропоновано переведення на одну з наявних вакантних штатних одиниць, перелік робочих місць (посад) для заміщення працівниками Підприємства, станом на 27.06.2022, що додається до попередження. Згоду на переведення на одну із наявних вакантних посад Позивач не надав;

- відповідачем належно дотримано строки щодо попередження Позивача про майбутні зміни в організації виробництва і праці, подальше скорочення, а також запропоновано обрати одну із вакантних на Підприємстві посад;

- щодо вимог про визнання наказу №148 від 30.09.2022 про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ» незаконним, відповідач стверджує, що з урахуванням кваліфікації та продуктивності праці працівників, керівництво ДП «МТП «Чорноморськ» самостійно визначило спеціальності працівників, які наразі працювали та забезпечували мінімально необхідний обсяг робіт, спрямованих на забезпечення життєдіяльності Підприємства в цілому, що є виключною компетенцією Підприємства з огляду на положення ст.ст.62 та 64 ГК України та є складовою права на управління діяльністю Підприємством, в т.ч. в умовах воєнного стану;

- щодо вимог про визнання наказу № 79-О від 19.02.2024 про призупинення дії трудового договору ДП «МТП «Чорноморськ» незаконним, відповідач просив суд врахувати під час розгляду даної справи висновки Одеського апеляційного суду, викладені у постанові від 10.04.2024 по справі № 501/3617/22, предметом якої було оскарження працівником ДП «МТП «Чорноморськ», зокрема, наказу №71 від 29.04.2022 «Про зміни істотних умов праці»;

- щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, такі вимоги є похідними від позовних вимог про визнання незаконними наказів. А оскільки підстави для скасування зазначеного наказу відсутні, що обґрунтовано вище, оскільки вони є законними, то позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 29.04.2025 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.44).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області 16.05.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.47-48).

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач працював ДП «МТП «Чорноморськ» інженером з охорони праці та навколишньо середовища першої категорії (підрозділу №2179) автобази зернового морського терміналу, що підтверджується копіями сторінок трудової книжки (а.с.12-14).

На підставі наказу в.о. директора порту за №44 від 09.03.2022 «Про заходи в період дії воєнного стану» з 09.03.2022 працівникам порту оголошено простій вдома з оплатою 100% середньорічної годинної ставки (а.с.15, 67-75).

На підставі наказу в.о. директора порту за №71 від 29.04.2022 «Про зміни істотних умов праці» працівникам підприємства змінено істотні умови праці, а саме (а.с.16, 76-78):

- встановлено середньорічну годинну ставку, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати по Україні 39,26 (місячна мінімальна заробітна плата 6500 грн.) без доплат та надбавок;

- встановлено не повний робочий тиждень та неповний робочий день: робочі дні - понеділок, вівторок, середа з робочим часом з 8:00 до 12:00 години;

- оголошено простій в дома на період дії воєнного стану.

На підставі наказу в.о. директора порту від 24.06.2022 за №84 «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників», починаючи з 15.09.2022 на підприємстві запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників (а.с.20-22, 79-82).

ДП «МТП «Чорноморськ» Попередженням від 27.06.2022 №171/11.2.-09 повідомило Позивача про майбутнє вивільнення, одночасно з цим, Позивачу запропоновано переведення на одну з наявних вакантних штатних одиниць, перелік робочих місць (посад) для заміщення працівниками Підприємства, станом на 27.06.2022 (а.с.84-86).

Згоду на переведення на одну із наявних вакантних посад Позивач не надав.

На підставі наказу директора порту за №148 від 30.09.2022 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ»» з 03.10.2022, з працівниками, які підлягають скороченню чисельності та зазначені у наказові директора від 24.06.2022 №84 призупинено дії трудових договорів на термін до припинення або скасування (а.с.23-25, 87-88).

На підставі наказу директора порту від 16.02.2024 за №78-0, у зв`язку зі змінами організації виробництва і праці з 19.02.2024 з позивачем поновлено дію трудового договору (а.с.89, 90).

На підставі наказу директора порту від 19.02.2024 за №79-0 у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці з 19.02.2024 з ОСОБА_1 призупинено дію трудового договору (а.с.26, 89).

Відповідно до п.3.3.27 Колективного договору ДП «МТП «Чорноморськ»» за час простою не з вини працівника, працівникам структурним підрозділам (окрім докерів-механізаторів), яких відпустили до дому з їхньої письмової згоди, зберігається оплата у розмірі 2/3 часової ставки без доплати за роботу у нічний час (а.с.34-37).

Згідно з Додатком 2 Колективного договору ДП «МТП «Чорноморськ»», простій, якщо працівник находиться на робочому місці в очікуванні роботи, оплата праці відбувається 100% часовоїтарифної ставки з доплатою за роботою у нічний та вечірній час.

V. Оцінка Суду.

Згідно ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що керівник самостійно визначає розмір оплати часу простою, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Відповідно до ст.64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з п. 3 Указу, - у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст.30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Указами Президента України від 14 березня 2022 року за № /2022, від 18 квітня 2022 року за №259/2022, від 17 травня 2022 року за №341/2022, від 12 серпня 2022 року за №573, від 07 листопада 2022 року за №757/2022 та від 06 лютого 2023 року №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні, строком на 90 діб.

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст.ст.43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із Прикінцевими положеннями КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону N 2136-IX, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23) та застосовано у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі №754/5488/22.

У цій справі встановлено, що позивач працював на посаді начальника відділу (підрозділу №1052) податкового обліку бухгалтерської служби.

Призупиняючи дію трудового договору з позивачем відповідач підставою простою в наказі вказав повне припинення виробничої діяльності в акваторії морського порту «Чорноморськ» всіма портовими операторами та дії невідворотної сили, зумовленої військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану на всій території України, тощо.

Судом встановлено, що на підставі наказу в.о. директора порту за №44 від 09.03.2022 «Про заходи в період дії воєнного стану» з 09.03.2022 працівникам порту оголошено простій вдома з оплатою 100% середньорічної годинної ставки (а.с.15, 67-75).

На підставі наказу в.о. директора порту за №71 від 29.04.2022 «Про зміни істотних умов праці» працівникам підприємства змінено істотні умови праці, а саме (а.с.16, 76-78):

- встановлено середньорічну годинну ставку, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати по Україні 39,26 (місячна мінімальна заробітна плата 6500 грн.) без доплат та надбавок;

- встановлено не повний робочий тиждень та неповний робочий день: робочі дні - понеділок, вівторок, середа з робочим часом з 8:00 до 12:00 години;

- оголошено простій в дома на період дії воєнного стану.

На підставі наказу в.о. директора порту від 24.06.2022 за №84 «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників», починаючи з 15.09.2022 на підприємстві запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників (а.с.20-22, 79-82).

Разом з тим, вказані обставини та послідуючі зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників, запроваджені оскаржуваними наказами директора ДП «МТП «Чорноморськ» не свідчать про неможливість відповідача забезпечити позивача відповідною роботою.

Таким чином, застосування простою шляхом видачі наказу оскаржуваних наказів, суперечить нормам КЗпП України

В частині вимог позивача про визнання незаконними та скасування наказів директора ДП «МТП «Чорноморськ» в частині проведення скорочення посади, яку займав ОСОБА_1 , призупинення дії трудового договору, суд керується наступним.

Відповідно до статті 43 Конституції України, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується.

Статтею 5-1 КЗпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник, або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Разом з тим, ніяких інших документів (узгодження з профспілковими організаціями, які діють на підприємстві, економічні розрахунки економічного обґрунтування істотних умов праці працівникам підприємства), як підстави для прийняття цих наказів не зазначається, не надано таких доказів в суді представником відповідача.

Інші мотиви, якими керувався відповідач під час прийняття оскаржуваних наказів носять загальний характер, без зазначення конкретних підстав для прийняття наказів.

Таким чином, суд доходить до висновку про те, що відповідачем не доведено належними і допустимими доказами законність скрочення посади, яку обіймав позивач, що надавало б відповідачу право на застосування п.1 ст.40 КЗпП України, як результат прийняття оскаржуваного наказу.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Так, ДП «МТП «Чорноморськ» Попередженням від 27.06.2022 №171/11.2.-09 повідомило Позивача про майбутнє вивільнення, одночасно з цим, Позивачу запропоновано переведення на одну з наявних вакантних штатних одиниць, перелік робочих місць (посад) для заміщення працівниками Підприємства, станом на 27.06.2022 (а.с.84-86).

Згоду на переведення на одну із наявних вакантних посад Позивач не надав.

Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу і ніхто не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис. Вказане право підприємству надано відповідно до ст.64 ГК України (підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис).

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці та ін.

Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Положення ст.96 КЗпП України встановлюють, що колективним договором, а якщо договір не укладався - наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, виданим після погодження з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), а в разі відсутності первинної профспілкової організації - з вільно обраними та уповноваженими представниками (представником) працівників, можуть встановлюватися інші системи оплати праці.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Відповідно до Колективного договору рішення про скорочення працівників (більш як одного) повинно бути прийнято керівником не одноособово, а сумісно з профкомом.

Згідно ст.43 КЗпП України чітко сформульовано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених чинним законодавством про працю, «може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Отже, роботодавець порушив вимоги закону і проігнорував участь органу профспілки у питаннях зміни організації виробництва і праці на підприємстві.

Суд доходить до висновку, що директор ДП «МТП «Чорноморськ» в односторонньому порядку прийняв рішення з питань зміни організації виробництва і праці на підприємстві. Вказані обставини дають підстави суду сумніватись у законності призупинення дії трудового договору з позивачем.

Разом з тим, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи тим, що позивач пропустив строк для оскарження наказів, в позовній заяві не наведено причин пропуску строку для звернення до суду, тощо (а.с.53-66).

Відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно ст.236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Так, ч.1 ст.233 КЗпП України, підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі за №6-1033цс17.

Відповідно до ст.254 ЦК України та ст.124 ЦПК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця.

Згідно ст.123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд приймає до уваги, що позивач фактично знав про порушення його трудових прав, оскільки отримував заробітну плату з врахуванням неповного робочого дня, середньогодинної ставки, тощо, що підтверджується копіями довідок про заробітну плату (а.с.38-42) та не спростовано позивачем в судовому засіданні.

Отже, строк, протягом якого позивач мав право звернутись до суду з даним позовом з урахуванням ст.123 ЦПК України, має обчислюватись для наказів:

- №44 від 09.02.2022 з 10.02.2022, перебіг якого закінчився 10.05.2022;

- №84 від 24.06.2022 з 25.06.2022, перебіг якого закінчився 25.09.2022;

- №148 від 30.09.2022 з 01.10.2022, перебіг якого закінчився 01.11.2022;

- №71 від 29.04.2022 з 30.04.2022, перебіг якого закінчився 01.07.2022;

- №79-О від 19.02.2024 з 20.02.2024, перебіг якого закінчився 20.03.2024.

Позивач звернувся до суду з позовом 25.04.2025, тобто після спливу позовної давності.

Законодавство не визначає перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу до працівника.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Отже, судом встановлено, що строк для пред`явлення позову, встановлений статтею 233 КЗпП України, пропущено позивачем. При цьому, посилання позивача на підстави щодо пропуску строку давності на оскарження наказів (в жодному наказі не міститься роз`яснень права позивача стосовно строків та порядку оскарження наказів у разі незгоди з ним), тощо, не є поважними.

Тобто, підстави пропуску строку на звернення до суду із позовом про скасування наказів та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є поважними, а тому відсутні підстави для поновлення строку на звернення із позовом.

З огляду на наведені обставини та враховуючи, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, суд вважає такий строк пропущеним, а відтак у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ») про визнання наказів незаконними, їх скасування, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко