КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення апеляційної скарги

10 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року, повний текст якого складено 24 квітня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 26 травня 2025 року позивач засобами поштового зв`язку звернувся з апеляційною скаргою, яка не відповідала вимогам статті 356 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення та/або звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено строк десять днів з моменту отримання копії даної ухвали для усунення її недоліків, а саме подання документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Зазначена ухвала була доставлена до електронного кабінету позивача в ЄСІТС 20 червня 2025 року, про що свідчить звіт про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

30 червня 2025 року надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій позивач висловлює свою незгоду із висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав з огляду на майновий стан позивача для зменшення та/або звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, просить здійснити повне і всебічне з`ясування обставин апеляційного оскарження рішення суду та при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження у справі № 761/10254/24 здійснити правильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та заяву позивача про усунення недоліків апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, заявляючи клопотання про зменшення та/або звільнення від сплати судового збору, ОСОБА_1 надав, зокрема відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 23 травня 2025 року, відповідно до яких за період з січня 2024 року по грудень 2024 року він отримував дохід із таких джерел, а саме заробітну плату у ТОВ «ТОР Айті 2025» і ТОВ «Трідтек Ектів» на загальну суму 7 252 526,000 грн, з яких було відраховано та сплачено податки та військовий збір.

За наведених обставин, в ухвалі від 18 червня 2025 року апеляційний суд відповідно до положень статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір», а також застосувавши висновки, які містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 521/1372/23 (провадження № 61-7136св24), від 02 лютого 2022 року справа № 697/2951/19 (провадження № 61-16827св21) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 (провадження № 11-336апп20), дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для зменшення та/або звільнення позивача від сплати судового збору з урахуванням його майнового стану, а саме з посиланням на те, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік.

Отже, питання щодо зменшення позивачу та/або звільнення його від сплати судового збору вже було вирішено Київським апеляційним судом в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху із наведенням аргументованих мотивів.

ОСОБА_1 , звертаючись до апеляційного суду із заявою про усунення недоліків, фактично не погоджується із зазначеними висновками (мотивами) суду апеляційної інстанції, наполягаючи на тому, що наявні підстави для його звільнення від сплати судового збору або зменшення його розміру до одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб саме відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» (розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік).

При цьому таке клопотання з інших підстав та відповідним обґрунтуванням позивач не порушує, просить переглянути ухвалене судове рішення на підставі доказів, які вже були оцінені, та відкрити апеляційне провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм права вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Водночас потрібно враховувати, що право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

В ухвалі від 27 травня 2024 року у справі № 757/16318/20-ц (провадження № 61-6592ск24) Верховний Суд, розглядаючи подібне клопотання ОСОБА_1 вказав, що: «З аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» слідує, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 вказаного Закону, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду, навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

При вирішенні питання про зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору.

Закон України «Про судовий збір» визначає порядок сплати судового збору, встановлює ставки, які залежать від змісту позовних вимог (майнового, немайнового характеру), інших заяв процесуального характеру, статусу особи позивача (юридична, фізична особа), також визначає обов`язок особи, яка звертається до суду за захистом свого майнового, немайнового права та/або обов`язку, здійснити сплату судового збору. Такий обов`язок справляння судового збору є законним фінансовим обмеженням та убезпечує від надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Безпідставне звільнення від сплати судового збору є порушенням статті 6 Конвенції щодо справедливих судових процедур і рівності учасників судового процесу перед законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Особливо це стосується порушення заявником процедури касаційного провадження.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63 - 64).

Наведені у клопотанні доводи не можуть вважатись достатньою підставою для звільнення заявника від сплати судового збору. Заявником не надано суду касаційної інстанції доказів на підтвердження його реального майнового стану, який перешкоджає виконати вимоги законодавства щодо оплати поданої касаційної скарги судовим збором.

Наданий заявником документ з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору містить інформацію про доходи заявника, який сам по собі не відображає його майновий стан і не свідчить про неспроможність сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі».

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (стаття 13 ЦПК України).

Закріплене за скаржником право на усунення недоліків апеляційної скарги чи відмову від їх усунення є абсолютним. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин.

У відповідності до частини третьої статті 185, частини другої статті 357 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається скаржнику.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Ураховуючи вищенаведене та те, що питання щодо зменшення та/або звільнення від сплати судового збору за клопотанням ОСОБА_1 вирішено ухвалою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, на нові обставини як на підставу зменшення та/або звільнення від сплати судового збору він не посилається і відповідне клопотання не порушує, нові докази на підтвердження умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» як підстави для звільнення від сплати судового збору, не надав, судовий збір ним не сплачений, а тому наявні підстави для відмови в задоволенні фактично повторно заявленого клопотання та повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

Разом з тим, право позивача на апеляційний перегляд справи не порушено, оскільки він не позбавлений права або можливості звернутися з апеляційного скаргою повторно на підставі частини восьмої статті 185 ЦПК України якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги.

Керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтями 185, 357 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди вважати неподаною та повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення апеляційної скарги надіслати скаржнику разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами. Копію апеляційної скарги залишити у справі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній