КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/811/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 753/11502/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Каліушка Ф.А.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Ізумруд-3» Дарницького району міста Києва про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та вселення,

встановив:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Ізумруд-3» Дарницького району міста Києва про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та вселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , яка за життя успадкувала квартиру АДРЕСА_1 .

04.06.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хабанець В.П. посвідчена довіреність, якою померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 нібито уповноважила ОСОБА_5 продати належну їй на праві власності квартиру.

24.06.2010 року приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 , діючи від імені померлої матері позивача, продав належну їй на праві власності квартиру ОСОБА_6 .

20.07.2010 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., продав квартиру ОСОБА_7 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2014 року у справі № 753/11346/13, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.06.2014 року, визнано недійсною довіреність від 04.06.2010 року, видану від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та витребувано квартиру у ОСОБА_7 .

10.06.2015 року ОСОБА_7 , достовірно знаючи про набрання законної сили судовим рішенням про визнання права власності на квартиру за позивачем, уклала договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_8 .

22.08.2015 року ОСОБА_8 продав квартиру відповідачу ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2016 року витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 спірну квартиру.

11.03.2019 року державним реєстратором КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем.

21.04.2021 року він разом із сином та адвокатом Дєточкою Д.Ю. прийшли у квартиру, де відповідач чинив йому перешкоди у доступі до квартири.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.06.2021 року у справі № 753/12898/15 апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.08.2022 року у справі № 753/19345/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О., ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кисельова Н.В. про оскарження рішення про реєстрацію та скасування реєстраційних дій відмовлено.

ОСОБА_1 називає себе чи то власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2015 року, чи то добросовісним набувачем.

Проте відповідач є таким, що самоправно вселився до квартири, тому наявні підстави, передбачені ст. 116 ЖК України, для виселення його без надання іншого житла.

Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , тому має право постійного проживання у зазначеній квартирі. Крім того, відповідачу на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 78,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та кімната в гуртожитку АДРЕСА_4 .

Враховуючи наведене, рішення суду у цій справі про виселення з квартири відповідача без надання іншого житлового приміщення не буде порушувати право останнього на житло, оскільки він забезпечений іншим житлом.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд:

- усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідача у примусовому порядку без надання іншого жилого приміщення з квартири АДРЕСА_1 ;

- усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом примусового його вселення у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернуласьз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме: розглянув справу без участі представника відповідача, який подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю представника у іншому судовому процесі.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що жодним судовим рішенням не було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22.08.2015 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 .

З 22.08.2015 року до 21.04.2021 року відповідач безперешкодно користувався квартирою, власними коштами зробив ремонт у квартирі. За вказаний період позивач жодного разу не прийшов до квартири, фактично не вступив у право власності та мовчазною згодою допустив можливість перепродажу квартири ще раз добросовісному набувачу - ОСОБА_1 .

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_9 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року, право власності на яку, на час звернення до суду з цим позовом, зареєстроване за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2015 року, тому позивач може вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю.

Зважаючи на те, що позивач є власником спірної квартири на підставі чинного судового рішення, а відповідач, який не є членом сім`ї позивача і з яким будь-яких домовленостей щодо його проживання у квартирі між сторонами не існує, чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, суд дійшов висновку про наявність підстав для усунення позивачу перешкод шляхом виселення відповідача та вселення позивача до належного йому житла.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року у справі № 753/11346/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 червня 2014 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Київської міської ради, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хабанець Володимир Петрович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Муравйова Оксана Іванівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна, ОСОБА_10 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вказаним рішенням суду визнано недійсною довіреність від 04.06.2010 року, видану від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24.06.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., між ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності від 04.06.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Хабанець В.П., від імені ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,50 кв. м. в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та витребувано вказану квартиру у ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 64-75).

Судом у справі № 753/11346/13-ц встановлено наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 82 роки померла ОСОБА_4 - мати ОСОБА_3 , який є єдиним спадкоємцем першої черги, що прийняв спадщину після померлої матері.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом серії АЕР № 349848, зареєстрованого в реєстрі за № 1-553 від 16.03.2002 року посвідченого державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., спадкоємцем майна ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 є його дружина - ОСОБА_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .

Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1 , з однієї жилої кімнати, загальна площа - 40,50 кв. м, жила площа - 17,30 кв. м.

04 червня 2010 року приватним нотаріусом КМНО Хабанець В.П. посвідчена довіреність, зареєстрована в реєстрі за № 160, за змістом якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 продати квартиру за ціну та на умовах на його розсуд без будь-яких обмежень, для чого надала йому право бути її представником в органах нотаріату, підписати договір купівлі-продажу від її імені, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд, а також бути представником у місцевих органах самоврядування, в інших установах та організаціях з питань пов`язаних з цією довіреністю.

16 червня 2010 року за заявою ОСОБА_5 від 16.06.2010 року КП КМБТІ було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

24 червня 2010 року приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. посвідчено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 1289, за яким ОСОБА_5 , діючи від імені свого довірителя ОСОБА_4 , продав належну їй на праві власності квартиру ОСОБА_6

13 липня 2010 року приватним нотаріусом Муравйовою О.І. посвідчено попередній договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 490, за яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 досягли домовленості про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.07.2010 року ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_7 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 .

01 жовтня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до Дарницького РВ ГУМВС України в м. Києві із заявою про злочин про заволодіння квартирою злочинним шляхом. Постановою від 12.10.2010 року порушено кримінальну справу за фактом незаконного, шахрайського заволодіння квартирою.

У справі № 753/12898/15-ц судом встановлено, що 10 червня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року у справі № 753/12898/15-ц було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Людмила Василівна про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вказаним рішенням суду витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 81-83).

11 березня 2019 року державним реєстратором КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45920687 від13.03.2019 та внесено запис про право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Підставою для державної реєстрації є рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/12898/15 від 31 березня 2016 року; рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/11346/13 від 26 лютого 2014 року. (т. 1 а. с. 40).

Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі № 753/12898/15-ц апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Апеляційним судом у справі № 753/12898/15-ц встановлено, що 22 серпня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кисельовою Н.В.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 22.08.2015 року власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2015 року є ОСОБА_1 .

У постанові Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року судом зроблено висновок, що спірна квартира за рішенням суду першої інстанції була витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 , який вже не був власником або володільцем спірного майна, а тому є неналежним відповідачем у справі за віндикаційним позовом.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державного реєстратора КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О., ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Кисельова Н.В., в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. від 13.03.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:45920687 та скасувати запис про право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року у справі № 753/19345/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О., ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Кисельова Н.В. про оскарження рішення про реєстрацію та скасування реєстраційної дії - відмовлено (т. 1 а. с. 103-108).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (п. п. 43, 89), володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то факт володіння другими може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів особи, за якою право власності на нерухоме майно зареєстровано первинно та не припинялося (така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 587/2331/16-ц, постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 914/520/18).

Отже, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10.04.2024 року у справі № 910/3419/22).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження та внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (ст. 3 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає ( висновок Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

За встановленими у справі обставинами право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за двома особами - позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 22 серпня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2015 року, укладеного з ОСОБА_8 .

Колегія суддів враховує, що на момент укладення зазначеного договору ОСОБА_8 був обізнаний про існування у ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру на підставі рішенняДарницького районного суду м. Києва від 26.02.2014 року у справі № 753/11346/13-ц.

Разом з цим, право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру зареєстровано державним реєстратором КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. 11 березня 2019 року на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/12898/15 від 31 березня 2016 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/11346/13 від 26 лютого 2014 року.

Вказаним рішенням від 31.03.2016 року у справі № 753/12898/15-ц витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 17.06.2021 року скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2016 року та у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено з тих підстав, що спірна квартира була витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 , який вже не був власником або володільцем спірного майна, а тому є неналежним відповідачем у справі за віндикаційним позовом.

Водночас, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року у справі № 753/11346/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 червня 2014 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,50 кв. м, в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та витребувано вказану квартиру у ОСОБА_7 .

Таким чином, судом встановлено, що первиною правовою підставою, на якій позивач ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , є рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року у справі № 753/11346/13-ц, тоді як відповідач ОСОБА_1 набував право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2015 року.

Сам факт того, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірну квартиру 22 серпня 2015 року, а позивач ОСОБА_3 - 11 березня 2019 року, не свідчить про те, що право власності у відповідача виникло раніше, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що договір купівлі-продажу від 22 серпня 2015 року є чинним та не визнаний недійсним, та враховує, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року у справі № 753/19345/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О., ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Кисельова Н.В. про оскарження рішення про реєстрацію та скасування реєстраційної дії відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності ОСОБА_3 спірну квартиру, суди виходили з того, що право власності у ОСОБА_3 було первинним та виникло раніше, ніж право власності ОСОБА_1 на спірне майно, тобто до 22.08.2015 року на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2014 року у справі № 753/11346, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, тому виходячи із принципу добросовісності та справедливості, суд дійшов висновку, що державна реєстрація цього майна за іншою особою не може свідчити про втрату ОСОБА_3 свого права на нерухоме майно у цьому разі, оскільки його право є пріоритетним відносно зареєстрованого права ОСОБА_1 .

Суд погодився з доводами ОСОБА_3 щодо неможливості з об`єктивних причин зареєструвати право власності на належне йому нерухоме майно протягом багатьох років, викликаних об`єктивними причинами - тривалими судовими тяжбами, а тому відмова у його реєстрації свідчила би про невиправдане втручання у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, обставини правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, тому такі обставини не підлягають доказуванню в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення/вселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 653/1096/16).

Враховуючи, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі судового рішення від 26.02.2014 року, однак право власності на квартиру на час звернення до суду з цим позовом зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2015 року, то позивач може вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю.

Зважаючи на те, що позивач є власником спірної квартири на підставі чинного судового рішення, а відповідач, який не є членом сім`ї позивача і з яким будь-яких домовленостей щодо його проживання у квартирі між сторонами не існує, чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для усунення позивачу перешкод шляхом виселення відповідача та вселення позивача до свого житла.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, що її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим, у спірних правовідносинах права позивача як власника спірного майна захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

За встановлених у цій справі обставин, колегія суддів вважає, що виселення відповідача переслідує легітимну мету, зазначену у ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки спрямоване на захист права власності на спірне майно позивача.

При цьому встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , тому має право постійного проживання у зазначеній квартирі (т. 1 а. с. 34 зв.)

Крім того, відповідачу на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 78,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та кімната в гуртожитку АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 41, 42).

Враховуючи те, що відповідач забезпечений іншим житлом, тому виселення відповідача із спірної квартири не є надмірним втручанням у його право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу без участі представника відповідача, який подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю представника у іншому судовому процесі, є необґрунтованими, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України). Враховуючи те, що судом було завчасно повідомлено відповідача про дату та час судового засідання, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, сторона відповідача виклала свою позицію у відзиві на позовну заяву, а наявних у матеріалах справи доказів було достатньо для ухвалення рішення, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив стороні відповідача у відкладенні судового засідання.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 липня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.