ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 675/35/25

Провадження № 22-ц/820/1633/25

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В., секретар судового засідання Дубова М.В.

за участю позивача та його представника

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №675/35/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 травня 2025 року (суддя Демчук П.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Млинівської селищної ради Дубенського району Рівненської області, про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та його представника, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказував, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 14.08.2015 до 12.12.2023, які є батьками двох дітей: сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2023 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання неповнолітніх дітей з батьком ОСОБА_1 . Позивач зауважує, що він разом з дітьми проживають в АДРЕСА_1 у будинку його батьків, а ОСОБА_2 переїхала проживати в с. Велика Радогощ, Шепетівського р-ну, Хмельницької обл., де і зареєстрована.

ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачка з моменту розірвання шлюбу не піклується про своїх дітей, не цікавиться їх успіхами та станом здоров?я; не забезпечує дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням; не спілкується з дітьми взагалі; не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей; не створює умов для отримання дітьми освіти, що підтверджує створення умов, які шкодять інтересам дітей.

Позивач вказує, що 26.12.2024 Млинівським районним судом Рівненської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на його користь на утримання неповнолітніх дітей.

ОСОБА_1 зазначає, що доказами відсутності участі матері у вихованні та житті своїх неповнолітніх дітей є характеристики щодо дітей виданих Млинівським закладом дошкільної освіти №2 Млинівської селищної ради Дубенського району Рівненської області від 26.12.2024 №87 та Млинівським ліцеєм №2, в яких зазначено, що вихованням дітей займається тато, мама з сім`єю не проживає, не проявляє інтересу до життя дітей (навчання і виховання). А у довідці сімейного лікаря ОСОБА_5 зазначено, що діти на огляди приходять в супроводі батька.

На думку позивача, зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення матері від виховання дітей, свідомого нехтування нею своїми обов?язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення ОСОБА_2 до своїх батьківських обов`язків.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітніх ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 травня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 , оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так позивач вказує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про не надання доказів щодо необхідності захисту інтересів дітей шляхом саме позбавлення матері материнських прав та доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків.

Адже під час розгляду справи судом у взаємозв`язку з поясненнями позивача, показаннями свідків і неповнолітньої дитини, висновку органу опіки та піклування Млинівської селищної ради Рівненської області щодо визначення місця проживання малолітніх дітей встановлено, що починаючи з 2020 року діти перебувають на повному утриманні батька, а мати участі у вихованні та догляді за дітьми не приймає і відповідачка позовні вимоги визнала, оскільки планує проживати у Республіці Португалія. Також ОСОБА_1 вказує, що умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків підтверджується характеристиками дітей, що видані навчальними закладами, які відвідують останні; письмовою заявою лікаря-педіатра ОСОБА_5 ; судовим наказом від 26.12.2024 про стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання дітей.

ОСОБА_1 посилається на те, що згідно акту обстеження умов проживання від 26.12.2024 було проведено обстеження умов проживання його та дітей і встановлено, що умови проживання відповідають загальноприйнятим нормам, в будинку чисто та затишно, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка; у дітей є окремі кімнати, місце для відпочинку, куточок школяра, шафи для зберігання особистих речей тощо; мати перебуває за кордоном, діти постійно проживають з батьком та знаходяться на його повному утриманні з 2020 року.

Крім того, позивач зауважує, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду пояснили, що відповідачка участі у вихованні дітей не бере і контактів з дітьми не має. А згідно письмового висновку, орган опіки та піклування Млинівської селищної ради Рівненської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_3 .

Поміж того, позивач вказує, що в судовому засіданні заслухано думку неповнолітньої ОСОБА_4 , яка зазначила, що матір не спілкується з нею та іншою дитиною, не проявляє інтересу до їх життя, не цікавиться їх навчанням, здоров`ям, матері не бачила вже декілька років, їй відомо, що мати проживає начебто за кордоном.

А тому, на думку ОСОБА_1 , аналіз наведених вище доказів дає підстави суду зробити висновок про те, що ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду та лікування, не спілкується з дітьми і не бере участі у їх вихованні, навчанні та підготовці до самостійного життя. І такі дії (бездіяльність) відповідачки є свідомим, протиправним ухиленням від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, позаяк перешкод для належного виконання нею таких своїх обов`язків в ході судового розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду від учасників справ не надходив.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просять її задовольнити, скасувавши рішення районного суду та задовольнивши позовні вимоги.

ОСОБА_2 та представник органу опіки та піклування Млинівської селищної ради до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_2 про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні спору покладається на думку суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 14 серпня 2015 року по 12 грудня 2023 року (а.с. 13-14) та є батьками сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, 11).

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2023 року розірвано шлюб, укладений 14.08.2015 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 і згідно копій витягу з Реєстру територіальної громади від 21.06.2023 діти з 21.06.2023 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10,12, 13-14).

Згідно даних витягу з Реєстру територіальної громади від 07.10.2022 та відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 15.01.2025 ОСОБА_2 з 07.10.2022 зареєстрована у АДРЕСА_2 (а.с.8, 31).

Відповідно до судового наказу від 26 грудня 2024 року, виданого Млинівським районним судом Рівненської області, постановлено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/3 частини від її доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 грудня 2024 року і до повноліття дітей (а.с.18).

Актом обстеження умов проживання від 26 грудня 2024 року, складеним комісією Служби у справах дітей Млинівської селищної ради, встановлено, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають спільно в будинку АДРЕСА_1 ; умови проживання відповідають загальноприйнятим нормам; у дітей є окремі кімнати, місце для відпочинку, куточок школяра, шафи для зберігання особистих речей тощо; мати перебуває за кордоном і участі у житті та вихованні дітей не приймає; діти знаходяться на повному утриманні батька з 2020 року. Зі слів батька, матір дітей не цікавиться їхнім життям, участі у їх вихованні не бере, матеріально не допомагає, іноді телефонує до доньки (2 рази на місяць) (а.с.19).

У характеристиці учениці 9-го класу Млинівського ліцею № 2 ОСОБА_4 , крім іншого, зазначено, що мама із сім`єю не проживає, не проявляє інтересу до шкільного життя учениці та не цікавиться навчанням своєї доньки, на контакт із класним керівником не виходить (а.с.20).

У характеристиці ОСОБА_3 , складеної вихователями Млинівського закладу дошкільної освіти (Ясла-садок комбінованого типу) №2 Млинівської селищної ради Дубенського району Рівненської області, крім іншого, зазначено, що вихованням ОСОБА_9 займається тато. Мама хлопчика ОСОБА_2 , в заклад дошкілля дитину не приводить, не навідує, не забирає (а.с.21).

Відповідно до довідки лікаря-педіатра ОСОБА_5 №4 від 26.12.2024 неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відвідують лікаря за потреби у супроводі батька ОСОБА_1 (а.с.27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності винної поведінки та свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно своїх неповнолітніх дітей та наявності підстав для позбавлення останньої батьківських прав.

Прийшовши до такого висновку, суд першої інстанції вірно застосував відповідні норми матеріального та процесуального права.

Так, статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи у сприятливих умовах дитина перетворюється на гідного правового партнера дорослих членів суспільства.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина 1 статті 155 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини 9, 10 статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Крім того, позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки (пункт 58).

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, що можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Обов`язок суду здійснювати поглиблене дослідження всієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, надавати збалансовану і розумну оцінку відповідних інтересів кожної особи при прийнятті найкращого для дитини рішення. Суди встановлюють справедливий баланс між різними конкуруючими правами та інтересами, забезпечуючи процесуальну справедливість усього процесу.

Так, районний суд встановив, що: 08 червня 2023 року Млинівським районним судом Рівненської області відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей (справа №566/551/23) і рішенням цього ж суду від 12 грудня 2023 року розірвано шлюб між сторонами та визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 (а.с.1-14);

-26 грудня 2024 року Млинівським районним судом Рівненської області видано судовий наказ, який станом на час подачі позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, не звернуто до виконання, про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частки від її заробітку (доходу) утримання двох неповнолітніх дітей, але не менше 50% прожиткового мінімуму відповідного віку дитини і до досягнення дітьми повноліття (а.с.18);

-26.12.2024 комісією Служби у справах дітей Млинівської селищної ради складено Акт обстеження умов проживання неповнолітніх дітей, що є належними (а.с.19);

-26.12.2024 видана характеристика вихованця середньої групи з інклюзивним навчанням «Сонечко» ОСОБА_11 , який відвідує навчальний заклад з 12.09.2023, де, крім іншого зазначеного, що мама хлопчика в заклад дитину не водить, не навідує, не забирає (а.с. 21);

-26.12.2024 оформлено ФОП лікарем ОСОБА_12 довідку, де, крім іншого зазначеного, що діти на огляди приходять в супроводі батька (а.с.27);

-09.01.2025 нотаріально посвідчується справжність підпису ОСОБА_2 на заяві про відмову від реалізації батьківських прав та обов`язків щодо своїх дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.26) та оригінал цієї заяви, як додаток до позовної заяви про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, подається ОСОБА_1 до Ізяславського районного суду (а.с.1-2, 26).

І оцінивши зазначені вище письмові докази і характеристику на ОСОБА_4 , видану Млинівським ліцеєм №2 та врахувавши рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2023 року (справа №566/551/23), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ці письмові докази та обставини, встановлені у зазначеному вище рішенні (справа №566/551/23) не підтверджують факт свідомого та умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання нею своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітніх дітей та не підтверджують наявність крайньої необхідності для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її дітей.

І доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав правильної оцінки доказам, а саме: характеристикам дітей, виданих закладами освіти, письмовій заяві лікаря-педіатра, акту обстеження умов проживання дітей, показам свідка ОСОБА_7 , висновку органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки ці докази були предметом дослідження суду першої інстанції, яким у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України судом, в сукупності із іншими доказами, дано оцінку. І ці доводи зводяться до особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального законів та оцінки доказів на власну користь.

Поміж того, апеляційний суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню і оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).

Також, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що нотаріально посвідчена заява відповідачки від 09 січня 2025 року, в якій вона відмовляється від реалізації батьківських прав та обов`язків щодо своїх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та її клопотання від 20 лютого 2025 року про визнання позову, не можуть слугувати підставою для задоволення позову. Згідно з частинами 2, 3 статті 155 СК відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Такий підхід відповідає сталій практиці Верховного Суду.

При цьому, не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей наявність судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей, оскільки сам факт наявності такого судового наказу є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та слід зазначити, що судовий наказ не було звернуто ОСОБА_1 до виконання.

Щодо тверджень позивача про неврахування районним судом думки дитини ОСОБА_4 , колегія суддів їх відхиляє з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд уже звертав увагу на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц, від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21).

Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас, їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною.

А отже, з огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції оцінивши пояснення неповнолітньої ОСОБА_4 в сукупності із іншими доказами, прийшов до правильного висновку, що надані пояснення неповнолітньої дитини не можуть бути беззаперечною підставою для позбавлення матері прав відносно дітей.

При цьому апеляційний суд погоджується із районним судом, що позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, як це змінить існуючу ситуацію на краще і як сприятиме захисту інтересів дітей. Адже позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Матеріали справи не містять доказів винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Узагальнені доводи позивача у апеляційній скарзі про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав є голослівними.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389 391 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.

Судді А.П. Корніюк

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова