ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого суді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мелешка І.В. на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 з належними спорудами та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :02:003:0185 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та стягнути понесені судові витрати з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 25.08.2007 року, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 року. Під час перебування у шлюбі в результаті спільних зусиль сторонами було придбано спільне майно, а саме вказаний вище будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :02:003:0185, право власності на які було зареєстровано за відповідачем. Позивачка змушена звернутися до суду із вказаним позовом для визнання 1/2 частини будинку та ділянки за нею.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2025 року позовні вимоги задоволено. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 з належними спорудами та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :02:003:0185.

Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 з належними спорудами та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :02:003:0185.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині за кожним на: житловий будинок АДРЕСА_1 з належними спорудами та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :02:003:0185.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2 262,93 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування посилався на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначав, що судом не було з`ясовано чи дбала позивачка про матеріальне забезпечення сім`ї. Крім того, судом при поділі майна не було враховано інтересів спільних дітей сторін.

Позивачка не скористалась своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Про час, дату та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідка про доставку повісток в електронному кабінеті представника відповідача, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді судової повістки на адреси сторін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що з 25 серпня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 року.

17 жовтня 2012 року за відповідачем було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 з належними спорудами та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :02:003:0185, на підставі договору купівлі-продажу серії ВТА 353987, зареєстрованому в реєстрі за №1646 від 09.10.2012 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно у вигляді земельної ділянки та розташованого на ній будинку було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки спірне майно придбане сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, а тому позивач має право на визнання права власності на половину цього майна.

Доводи про те, що при поділі майна не враховано інтересів спільних дітей, не можуть бути прийнятими до уваги. Суд може збільшити частку майна того з батьків, з ким залишаються діти, особливо якщо це необхідно для забезпечення їхнього добробуту та нормальних умов проживання. Однак позовна заява не містила посилань на такі обставини, і вони не були доведені відповідачем, та не спростовано, що діти проживають з позивачем.

Посилання на те, що судом не було з`ясовано чи дбала позивачка про матеріальне забезпечення сім`ї є безпідставним.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мелешка І.В. залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2025 року.

Судді: