Номер провадження: 22-ц/813/2456/25
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Луняченко В.О. 02 вересня 2024 року у м. Одеса,

встановила:

У березні 2024 року до Київського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 із позовом про стягнення з ОСОБА_1 пені за несвоєчасну сплату аліментів, що виникла за період з жовтня 2016 року по листопад 2023 року у загальному розмірі 773263,56 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на примусовому виконанні у Малиновському відділі державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеси) знаходиться виконавчий лист №520/11907/16 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей з відповідача, однак у зв`язку із несвоєчасним виконанням боржником своїх зобов`язань по сплаті у нього виникла заборгованість у розмірі 114473,66 грн., на яку була розрахована неустойка пеня, за кожну щомісячну заборгованість окремо, яка і підлягала стягненню у повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за несвоєчасну сплату аліментів протягом з жовтня 2016 року по листопад 2023 року у розмірі 114473,66 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не прийнятий до уваги факт відсутності підстав для стягнення пені, оскільки боржником здійснене повне погашення заборгованості за аліментами у грудні 2023 року. Крім того, судом не врахований факт відсутності вини апелянта у виникненні заборгованості, яка обумовлена фінансовим станом боржника, який по мірі можливості постійно сплачував аліменти, але у розмірі меншому, ніж визначалось виконавцем.

Сторони про розгляд справи на 15 липня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2017 року по справі 520/11907/16-ц, з урахуванням ухвали від 18 липня 2018 року про виправлення описки, було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 і сина ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх доходів батька, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісяця, починаючи з 29 вересня 2016 року до досягнення дітьми повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с 13,14).

На підставі виконавчих листів, виданих 23 лютого 2017 року Київським районним судом м. Одеси, Малиновським відділом державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеси) було відкрите виконавче провадження №53501004 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, в рамках якого 25 вересня 2023 року державним виконавцем Малогою Д.А. було винесено розрахунок заборгованості по аліментах з вересня 2016 року по листопад 2023 року у загальному розмірі 114473,66 грн. ( а/с 18).

На підставі даного розрахунку , в якому були визначені суми заборгованості за кожним місяцем, позивачем 05 січня 2024 року була розрахована пеня у загальному розмірі 773263,56 грн. ( а.с 20).

З наданого стороною відповідача розрахунку заборгованості від 08 січня 2024 року вбачається, що заборгованість по аліментам, яка станом на грудень 2023 року складала 128562,70 грн., була погашена боржником у грудні 2023 року у повному обсязі (а.с 40).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 1 та 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Частинами 1 та 2 ст. 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670 сво 19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто, відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

При цьому, стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що: «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)».

Також, Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року по справі №711/679/21 визначив, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

У даному випадку судом правильно встановлений факт наявності заборгованості, на яку розрахована пеня, та який не спростований відповідачем, на підставі чого суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягали задоволенню частково у розмірі заборгованості, яка існувала на момент розрахунку пені, тобто на суму 114473,66 грн.

Одночасно, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 пені за несвоєчасну сплату аліментів, що виникла за період з жовтня 2016 року по листопад 2023 року, визначила її розмір в сумі 773263,56 грн. Однак, судом апеляційної інстанції було здійснено власний розрахунок суми пені за несвоєчасну сплату аліментів у період з жовтня 2016 року по листопад 2023 року, та встановлено, що її сума становить 851477,72 грн.

Однак, вказана арифметична помилка не вплинула на кінцевий результат розгляду справи, та судом першої інстанції правильно було визначено розмір пені, яка підлягала стягненню з відповідача, в сумі 114473,66 грн.

Підтвердженням того, що даний розмір заборгованості відповідав дійсності, є той факт, що саме з цього розрахунку було розрахована на грудень 2023 року розмірі заборгованості який був погашений боржником.

Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не врахований факт відсутності вини апелянта у виникненні заборгованості, яка обумовлена фінансовим станом боржника, який по мірі можливості постійно сплачував аліменти, але у розмірі меншому, ніж визначалось виконавцем.

Колегія суддів погоджується із доводами суду, що майновий стан відповідача був предметом дослідження судом при розгляді цивільної справи 520/11907/16-ц про стягнення аліментів з відповідача, та саме виходячи з майнового стану останнього, судом був встановлений розмір аліментів у розмірі 1/3 частки від усіх доходів батька, при цьому під час розгляду вказаної судової справи щодо стягнення аліментів ОСОБА_1 повністю визнав позовні вимоги.

Колегія суддів зазначає, що при зміні майнового стану у відповідача, як боржника по аліментним відносинам, законодавцем надано останньому право на звернення до суду із відповідним позовом про зміну розміру аліментів, чого ОСОБА_1 зроблено не було.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 1 та 2 ст. 614 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про недоведеність відповідачем факту відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів на неповнолітніх дітей.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не прийнятий до уваги факт відсутності підстав для стягнення пені, оскільки боржником здійснене повне погашення заборгованості за аліментами у грудні 2023 року.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що сам факт погашення заборгованості за аліментами не спростовує факту існування такої заборгованості, яка тривала значний час - з 2016 по 2023 роки, та виникла саме з вини платника аліментів, що є підставою для стягнення на користь одержувача аліментів пені за прострочення сплати аліментів боржником.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 липня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе