ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5656/25 Справа № 172/1246/24 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка І. Л. на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом керівника Синельниківської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом конфіскації, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року керівник Синельниківської окружної прокуратури Дніпропетровської області звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 294 від 22.05.2010 року ОСОБА_1 12.10.2012 року успадкувала земельну ділянку кадастровий номер :01:015:0040 площею 3,0994 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Великоолександрівської сільської (наразі Васильківської селищної) ради Васильківського (Синельниківського) району Дніпропетровської області. 30.03.2017 року державним реєстратором Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» зареєстровано право власності на успадковану земельну ділянку за громадянкою російської федерації ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 207. Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру успадкована земельна ділянка за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення.

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на момент звернення з даним позовом до суду громадянка російської федерації ОСОБА_1 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :01:015:0040, а отже вказана земельна ділянка перебуває в її власності більше 11 років. Вказані відомості підтверджуються інформацією, викладеною в листі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (лист №10-4-0.62-2499/2-24 від 30.04.2024). Згідно з даними Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована УГІРФО ГУ МВС України в Дніпропетровській області посвідкою на постійне проживання від 25.05.2010 року серії НОМЕР_1 та зареєстрована в АДРЕСА_1 (лист № 8.1-744/8.1.1-24 від 10.04.2024). Вказане також підтверджується листом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 01.04.2024 року №1201.4.1-4618/12.3-24.

Таким чином, громадянка російської федерації ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Васильківської селищної ради (колишня Великоолександрівська сільська рада) Синельниківського (колишнього Васильківського) району Дніпропетровської області, та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку з цим чинним земельним законодавством України обов`язок, і не відчужила земельну ділянку.

Просив припинити громадянці російської федерації ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :01:015:0040, площею 3,0994 га, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, стягнути з відповідачки на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судові витрати.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено. Припинено ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :01:015:0040, площею 3,0994 га, шляхом її конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судові витрати зі сплаті судового збору за подання позову до суду в сумі 2 422,40 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне й необґрунтоване та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначав, що відповідача належним чином не повідомлено про розгляд справи, а представник відповідача звернувся до суду із клопотання про відкладенні розгляду справи у зв`язку із участю у судових засідання в рамках кримінального провадження, яке судом першої інстанції незаконно проігноровано. Зазначене позбавило сторону відповідача можливості брати участь у судових засідання та надавати пояснення з приводу обставин справи.

Також вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через пропуск прокуратурою трирічного строку позовної давності, адже державний орган, який вона представляє, був обізнаний про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 ще у 2017 році та у 2012 році коли було видано державний акт про право власності на таку земельну ділянку. При цьому позивач не звертався до суду із заявою про поновлення строку позовної давності із наведенням поважності причин його порушення.

Крім того, вважає, що прокуратура є неналежним позивачем у справі, оскільки підміняє повноваження та функції Управління держгеокадастру у Дніпропетровській області , як органу державної влади, який наділений правами та повноваженнями щодо звернення до судових органів за захистом своїх прав і законних інтересів. Звертає увагу, що держгеокадастр як орган державної влади не позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх прав, а прокуратура, звертаючись із зазначеним позовом в їх інтересах, не обґрунтувала доцільності такого звернення та не надала відповідні докази на підтвердження цього факту.

Від керівника Синельниківської окружної прокуратури Дніпропетровської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 13.02.2025 року без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначав, що сторона відповідача належним чином повідомлялась про розгляд справи, однак від представника відповідача неодноразово надходили клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в інших судових процесах. При цьому звертає увагу, що відповідач не був позбавлений права висловити свої заперечення щодо позовних вимог у відзиві на позовну заяву, однак не зробив цього, а тому принцип змагальності не було порушено.

З приводу посилань апелянта на порушення строків позовної давності при зверненні прокуратурою до суду зазначав, що Земельний кодекс України, як в редакції 2012 року, так і на теперішній час не передбачає законного перебування земель сільськогосподарського призначення у власності іноземних громадян або осіб без громадянства, при цьому після 01.07.2021 року уточнено механізм дій у разі невідчуження особою земельної ділянки протягом року. З врахуванням викладеного і тієї обставини, що порушення вимог земельного законодавства з боку ОСОБА_1 є триваючим, позов потрібно розглядати як негаторний,

який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки

Щодо представництва прокуратурою інтересів держгеокадастру, зазначає, що Синельниківською окружною прокуратурою до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області у квітні 2024 року було скеровано запит, на який останній надав відповідь про те, що вони до суду не звертались та не планують звертатись із позовом про конфіскацію земельної ділянки у ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю видатків на сплату судового збору.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання судової повістки в системі Електронний суд прокуратурою, держгеокадастром та представником апелянта, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді повістки відповідачу.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 294 від 22.05.2010 року ОСОБА_1 12.10.2012 року успадкувала земельну ділянку кадастровий номер :01:015:0040 площею 3,0994 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Великоолександрівської сільської (наразі Васильківської селищної) ради Васильківського (Синельниківського) району Дніпропетровської області.

30.03.2017 року державним реєстратором Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» зареєстровано право власності на успадковану земельну ділянку за громадянкою російської федерації ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 207.

Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру успадкована земельна ділянка кадастровий номер :01:015:0040 площею 3,0994 га за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.06.2024 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :01:015:0040.

Вказані відомості підтверджуються також інформацією, викладеною в листі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (лист №10-4-0.62-2499/2-24 від 30.04.2024).

Згідно з даними Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована УГІРФО ГУ МВС України в Дніпропетровській області посвідкою на постійне проживання від 25.05.2010 року серії НОМЕР_1 та зареєстрована в АДРЕСА_1 (лист № 8.1-744/8.1.1-24 від 10.04.2024 року). Вказане також підтверджується листом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 01.04.2024 року №1201.4.1-4618/12.3-24.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог ст. 81 ЗК України земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка набута громадянкою РФ ОСОБА_1 в результаті спадкування підлягає відчуженню.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 13 Конституцію України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Правовий статус та порядок використання земель, зокрема, сільськогосподарського призначення визначено ЗК України.

Частиною п`ятою статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

За змістом частини четвертої статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Відповідно до вимог підпункту «е» частини першої статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строку випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (пункт «в» частини першої статті 143 ЗК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Пунктом 10 частини першої статті 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Норма частини п`ятої статті 41 Конституції України передбачає, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суду; з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За наслідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу цієї земельної ділянки на земельних торгах.

Такий правовий висновок сформульований в постановах Верховного Суду від 12 березня 2025 року в справі № 568/823/23, від 12 лютого 2025 року в справі № 683/22/23 та від 07 травня 2025 року в справі № 686/196/23, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду про застосування частини другої, пункту «ґ» частини п`ятої статті 84, частин другої, четвертої статті 145 ЗК України.

Встановлено, що відповідачка як на час набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, так і на теперішній час є громадянкою росії, що підтверджується даними Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована УГІРФО ГУ МВС України в Дніпропетровській області посвідкою на постійне проживання від 25.05.2010 року серії НОМЕР_1 та зареєстрована в АДРЕСА_1 (лист № 8.1-744/8.1.1-24 від 10.04.2024 року). Вказане також підтверджується листом Головного управління Державної

міграційної служби України в Дніпропетровській області від 01.04.2024 року №1201.4.1-4618/12.3-24.

Всупереч названим вище положенням чинного законодавства відповідачка не відчужила отриману нею в порядку спадкування земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом року з моменту набуття права власності на неї.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у ОСОБА_1 , як громадянки РФ підлягає конфіскації набута в результаті спадкування земельна ділянка (кадастровий номер :01:015:0040) сільськогосподарського призначення.

У справі було встановлено, що втручання держави у володіння відповідачки своїм майном відповідає європейським стандартам правомірності такого втручання, оскільки здійснено на підставі відповідних положень чинного земельного законодавства України (ч. 5 ст. 22, ст. 145 ЗК України), має легітимну мету: припинення порушення земельного законодавства, забезпечення дотримання конституційного ладу в державі, складовим елементом якого є належність природних ресурсів як об`єктів права власності українському народові.

Що ж стосується підстав для звернення до суду із позовом органами прокуратури в інтересах держгеокадастру, то слід звернути увагу на наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України де вказано, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

З матеріалів справи вбачається, що Синельниківською окружною прокуратурою до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області було скеровано запит № 65-1060ВИХ-24 від 03.04.2024 року з метою встановлення вжитих вказаним органом заходів з метою конфіскації у ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка не була відчужена нею протягом року.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 10-4-0.62-2499/2-24 від 30.04.2024 року вказаний орган до суду не звертався та в найближчий час не планує звертатися до суду з позовом про конфіскацію земельних ділянок, внаслідок відсутності видатків на сплату судового збору.

Тобто, прокурором вказано причини звернення з позовом в інтересах держгеокадастру та обґрунтовано підстави для звернення з вказаним таким позовом.

Щодо доводів з приводу пропуску строку позовної давності на які посилався представник відповідача, як на підставу відмови у задоволенні позовної заяви слід звернути увагу, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність, згідно ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 265 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 294 від 22.05.2010 року ОСОБА_1 12.10.2012 року успадкувала земельну ділянку кадастровий номер :01:015:0040 площею 3,0994 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і відповідач 30.03.2017 року зареєструвала своє право власності на зазначене майно та протягом року відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України, будучи іноземцем, зобов`язаний був відчужити цю земельну ділянку.

Оскільки спірна земельна ділянка не відчужена,відповідач як іноземна громадянка продовжує нею користуватись, то порушення норм земельного законодавства має триваючий характер, а тому колегія судді не вбачає порушень строків позовної давності.

Твердження про те, що строк позовної давності починає спливати з дати набуття відповідачем у власність земельної ділянки є помилковим, адже положеннями ч. 4 ст. 81 ЗК України визначено період, протягом якого іноземці, які набули у власність в порядку спадкування землі сільськогосподарського призначення зобов`язані їх відчужити, крім того дане порушення є триваючим, а отже наслідки пропуску строків позовної давності у вигляді відмови у задоволенні позову не може бути застосований у даному випадку.

Таким чином доводи апеляційної скарги з приводу пропуску строку позовної давності не знайшли свого підтвердження, оскільки такий позов можна заявляти впродовж усього часу незаконного користування відповідною земельною ділянкою.

З приводу доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, яке у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 повідомлялась про розгляд справи шляхом направлення судових повісток через відділення поштового зв`язку та через СМС, про що свідчать відповідні рекомендовані повідомлення та довідки про доставку (а.с.30,39,67) Крім того, інтереси відповідачки у суді першої інстанції представляв адвокат Атаманюк І.Л., який повідомлявся про судові засідання через систему «Електронний суд» та під розписку (а.с.42). Також про його обізнаність про судові засідання, зокрема і судове засідання, призначене на 13.02.2025 року, в якому було проголошено оскаржуване судове рішення, свідчать заяви про відкладення розгляду справи із зазначенням відповідних дат засідання у зв`язку із участю в інших судових засіданнях (а.с.51-53, 68-71).

Таким чином підстав для скасування рішення суду у зв`язку із неповідомленням сторони відповідача про розгляд справи у суду апеляційної інстанції не має.

Також слід звернути увагу, що саме у зв`язку із поданим представником відповідача заяв судом першої інстанції неодноразово відкладались судові засідання, а тому розгляд справи 13.02.2025 року без участі належним чином повідомлених відповідача та її представника не є обмеженням права на доступ до правосуддя, крім того всі свої заперечення відповідач був вправі викласти у відзиві на позовну заяву, однак цього не зробив.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка І. Л. залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Судді: