№ 2/183/1900/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Шевченко О.С.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Самарівської міської ради Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Ганна Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції сторін.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що вона є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті брата ОСОБА_2 відкрилась спадщина на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та грошові вклади.

При цьому частка вказаного житлового будинку належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.08.2010 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2547, після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а частка вказаного житлового будинку належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.2010 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2549, після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У встановлений законодавством строк позивачка звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Шевченко Г.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті брата. На підставі поданої мною заяви було заведено спадкову справу № 9/2024.

Їй, як єдиному спадкоємцю, приватним нотаріусом Шевченко Г.В. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади, що належали спадкодавцю ОСОБА_2 .

У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, зазначений вище, приватним нотаріусом було відмовлено, оскільки згідно інформації, наданої КП «Новомосковське МБТІ» встановлено, що придбаний за договором купівлі-продажу житловий будинок був знесений, на його місці самовільно збудований новий будинок, право власності на який не було узаконене спадкодавцем.

Між тим, позивачка звертає увагу на те, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.07.1986 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою за р. № 2952 та зареєстрованим в БТІ 11.07.1986 року в реєстровій книзі за № Д-3 стр. 163, який зберігається в спадковій справі нотаріуса, її батько ОСОБА_3 набув своє право власності на житловий будинок літ. А, житловою площею 63,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці держфонду площею 1050 кв.м.

На зазначеній земельній ділянці, в 2002-2004 році батьком було частково знесено та проведено реконструкцію житлового будинку, яка була фактично завершена до його смерті, але документально зафіксована після його смерті.

В зв`язку з наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160,8 кв.м, житловою площею 46,3 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У відзиві на позов представник Самарівської міської ради звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься лист КП «Новомосковське МБТІ» № 118 від 18.02.2010 року, у якому зафіксовано факт здійснення самочинного будівництва, а тому до компетенції суду не входить узаконення самочинного будівництва (а.с. 109-111).

Процесуальні дії у справі.

Постановленою ухвалою судді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 59).

Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 . Також зобов`язано Першу Новомосковську державної нотаріальної контори Дніпропетровської області надати копії спадкових справи після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 та після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зобов`язано комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» надати інвентаризаційну справу на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 60-62).

Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2025 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 141).

Позиція сторін в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника остання просив розглядати справу без її участі, вимоги підтримує в повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача - Самарівської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, причина неявки суду не відома.

Приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Ганна Василівна в судове засідання не з`явилася, її неявка не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного.

Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно дост.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвами про їх народження та свідоцтвом про укладення шлюбу позивача (а.с. 8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис про смерть № 163 від 24.01.2024 року (а.с. 11).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та грошові вклади.

Матеріали справи містять дані про те, що частка вказаного житлового будинку належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.08.2010 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2547, після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а частка вказаного житлового будинку належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.2010 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2549, після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12-13).

У встановлений законом строк позивач, як єдиний спадкоємець, звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Шевченко Г.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті брата.

На підставі поданої заяви було заведено спадкову справу № 9/2024, що підтверджується витребуваною судом спадковою справою після смерті ОСОБА_2 (а.с. 66-85).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 у визначений законом строк звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті брата ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12 вересня 2024 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в спадковій справі відсутні документи, які підтверджують належність вищезазначеного будинку померлому.

В той же час, в матеріалах спадкової справи міститься відповідь Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради», зі змісту якої вбачається, що станом на 29 грудня 2012 року правова документація на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не виготовлялась. Право власності на будинок в БТІ не зареєстровано. Старий будинок, який належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.07.1986 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2952, зареєстрованого в БТІ 11.07.1986 року, - знесений, будинок, літня кухня, гараж побудовані без дозвільних документів (а.с. 79).

Крім того, згідно технічного паспорта, виготовленого спеціалістом КП «НМБТІ`ДОР» 14 серпня 2024 року на садибний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що в переліку назв об`єктів господарських будівель та споруд на вказаній земельній ділянці також розташовані: житловий будинок загальною 160,8 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., огорожа, ганок, літня кухня гараж, зливна яма, камін, вбиральня. Вказане домоволодіння було завершене будівництвом в 2006 році.

26 вересня 2024 року набула чинності постанова Верховної Ради України № 3984-IX від19.09.2024 року про перейменування окремих населених пунктів та районів, зокрема було змінено назви Новомосковського району на Самарівський район; місто Новомосковськ Новомосковського району на місто Самар Самарівського району.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1216,1222,1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають брати та сестри померого.

Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач призначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В даному випадку, судом встановлено, що через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, тому, відповідно ст.16 ЦК України, він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права.

У цій справі право власності спадкодавця ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 виникло на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.07.1986 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2952, та зареєстрованого 01.07.1986 року в Новомосковському БТІ, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи.

За даними інвентаризаційної справи, спадкодавець ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок розміром 63,9 кв.м. житлової площі з побудовами: вбиральня Б., колодязь- І, паркан -2.

Далі, при складенні зведеного акту вартості будинків, допоміжних будівель та споруд, станом на 18.02.2010 року, матеріали інвентаризаційної справи містять дані про самочинно збудовані будинок «Б», убиральню «В», гараж-кухню «Г», прибудову «г», зливну яму «Я».

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , і після його смерті ОСОБА_2 набув право власності на частку житлового будинок розміром 63,9 кв.м. житлової площі з побудовами: вбиральня Б., колодязь- І, паркан -2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , і після її смерті ОСОБА_2 набув право власності на частку житлового будинок розміром 63,9 кв.м. житлової площі з побудовами: вбиральня Б., колодязь- І, паркан -2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Як свідчать матеріали справи та матеріали інвентаризаційної справи в переліку назв об`єктів господарських будівель та споруд на земельній ділянці держфонду, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , самочинно, а саме в 2006 році, були зведені житловий будинок Б-1-2, загальною 160 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., пг-погріб, б2- прибудова, б3- навіс, б4 ганок, В вбиральня, Г 1-2 літня кухня-гараж, г2- прибудова, № 1 зливна яма, № 2-5 огорожа, № 6 камін.

За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок розміром 63,9 кв.м. житлової площі з побудовами: вбиральня Б., колодязь - І, паркан -2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом, яке ніким не оскаржене, не визнане недійсним, суд приходить до переконання, що саме ОСОБА_2 самочинно здійснене будівництво житлового будинку загальною 160 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., огорожі, ганку, літньої кухні гаражу, зливної ями, каміну, вбиральні.

Правовідносини щодо набуття права власності на самочинне будівництво врегульовані наступними нормами закону, а саме.

Загальні засади прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначені статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Прийняття в експлуатацію індивідуальних ( садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків не вище двох поверхів( без урахування мансардного поверху) площею до 300 кв. метрів, господарських будівель і споруд, зокрема гаражів, які розташовані на присадибних, дачних і садових земельних ділянках та споруджувалися на підставі будівельного паспорта здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Процедура подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації та її форма визначені Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів(далі - Порядок), який затверджено постановою Кабінету Міністрів України

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта с датою реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Зареєстрована декларація є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державно статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Враховуючи вище викладене, в матеріалах справи відсутні відомості про реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації та включення до державно статистичної звітності, тощо.

В матеріалах справи відсутні дані щодо введення об`єкта до експлуатації.

Реальна наявність господарських будівель та споруд будинку АДРЕСА_1 , зазначена в технічному паспорту (реєстраційний номер в реєстрі будівельної діяльності ТІ01:6800-7888-7203-8332

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створенні власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа у встановлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визнанням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова є неможливою.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №6-1721цс16.

Разом з тим, суд зазначає, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 в справі №6-1721цс16.

Самарівська міська рада, як власник земельної ділянки, не ставить питання про знесення самочинного будівництва, а наголошує на тому, що відповідно до Закону України» «Про внесення змін до пункту 9 розділу V Прикінцеві положення «Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності « продовжено термін прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт».

Суд враховує такі заперечення відповідної територіальної громади, однак звертає увагу на те, що пунктом 9 Перехідних положень зазначеного закону передбачено механізм, за яким Орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

-збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 500 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 500 квадратних метрів.

Між тим, варто звернути увагу на те, що спадкодавець ОСОБА_2 , набувши право власності на житловий будинок, в порядку спадкування за законом та за заповітом після смерті своїх батьків, належним чином не оформив ні право власності ні право користування земельною ділянкою, на якій розташоване, в тому числі самочинне будівництво, внаслідок чого спадкоємець ОСОБА_1 позбавлена можливість подати до відповідного Органу державного архітектурно-будівельного контролю заяву, як користувач земельної ділянки, та завершити прийняття в експлуатацію самочинного будівництва.

Крім того, позивачем надано висновок за результатами обстеження будівельних конструкцій житлового будинку садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , на відповідність державним стандартам та будівельним нормам (а.с. 122-137), у відповідності до якого загальний технічний стан несучих конструкцій обстежуваних приміщень має задовільний стан, конструктивні та об`ємно-планувальні рішення житлового будинку садибного типу за вказаною адресою не суперечить вимогам нормативних актів щодо житлових будинків, діючих в Україні на момент обстеження березень 2025 року.

Так само суду не надано належних та допустимих доказів про те, що самочинна забудова суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, зведена з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб.

Враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті брата ОСОБА_2 , суд приходить до перекон6ання про задоволення позову повному обсязі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїзпроти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та MesropMovsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати необхідно покласти на позивача.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Самарівської міської ради Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Ганна Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок Б-1-2, загальною 160,8 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., а також господарські будівлі та споруди: погріб, прибудову, навіс, ганок, вбиральню, літню кухню-гараж, прибудову, зливну яма, огорожу, камін, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 ..

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач - Самарівська міська рада Дніпропетровської області, , місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Самар, вул. Гетьманська, буд. 14;

третя особа: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Ганна Василівна, місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Самар, вул. вул.Гідності, 21.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Сорока О.В.