ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року

м. Харків

справа № 643/19444/21

провадження № 22-ц/818/2750/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Смелянець К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Гео-Майстер" про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неякісною оцінкою та протиправними діями,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шматько Тетяни Миколаївни на рішення Московського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2025 року, постановлене суддею Мельниковою І.Д.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з приватного підприємства "ГЕО-МАЙСТЕР" на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 224 000,00 (двісті двадцять чотири тисячі грн. 00 коп.), а також судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Шматько Тетяна Миколаївна, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що продаж належної позивачці квартири було здійснено банком за 196 000,00 грн. Однак, при здійсненні оцінки квартири відповідач Приватне підприємство «Гео- Майстер» не дотримався вимог законів та нормативно-правових актів, що регулюють діяльність оцінювачів об`єктів нерухомого майна, внаслідок чого вищевказана оцінка була значно заниженою, що порушило майнові права позивача. Проте суд зазначені обставини не врахував.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у звіті наданого позивачем вказано, що ймовірна ринкова вартість оцінюваної квартири складає 420 000 грн., дата оцінки 11.06.2014., тобто оцінка проведена через значний проміжок часу від дати, коли банком була відчужена квартира, тому суд позбавлений можливості з`ясувати, чи дійсно вартість на час її відчуження була заниженою. У звіті від 11.06.2014 р. вказано припущення, що ймовірна ринкова вартість оцінюваної квартири складає 420 000 грн., а доказування відповідно до ст. 81 ЦПК України не може грунтуватись на припущеннях. Враховуючи наведене, суд не може визнати наданий позивачем звіт від 11.06.2014 року належним доказом на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів не в повній мірі може погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 20.04.2006 року між Закритим акціонерним товариством «Про Кредит Банк» та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено Рамкову угоду № 6121 від 20.04.2006 року, Додаткову угоду № 1 від 17.05.2007 року, Договір №2 від 02.10.2008, відповідно до яких Банк зобов`язався здійснювати кредитування ОСОБА_2 у межах лімітів кредитування у порядку і на умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами.

На підставі та в межах Рамкової угоди № 6121 від 20.04.2006 року між тими ж сторонами було укладено Договір про надання траншу № 2.21325/6121 від 17.05.2007 року, Договір № 1 від 19.06.2009 року разом з Додатками від 17.05.2007 року, 19.06.2009 року, 19.11.2009 року, 30.11.2009 року, 21.06.2006 року, 20.09.2010 року, 09.12.2010 року, відповідно до якого ОСОБА_3 було надано кредит в розмірі 41 000 дол. США на строк користування 60 місяців зі сплатою 15 процентів річних, та Договір про надання траншу № 207.29059/Е/У202.97 від 02.10.2008 року разом з Додатками від 02.10.2008 року, 19.06.2009 року, 21.06.2010 року, 20.09.2010 року, 09.12.2010 року, відповідно до якого ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 41 000 дол. СІЛА на строк користування 36 місяців зі сплатою 15,50 % річних, за якими ОСОБА_2 був зобов`язаний своєчасно погашати кредит та відсотки за користування ним в порядку та строки, вказані в договорах про надання траншу.

Виконання вищевказаних зобов`язань було забезпечено Договором іпотеки №6121-ІД-02 від 17.05.2007 року разом із Договором №1 від 02.10.2008 року про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, укладеним між позивачем, як іпотекодавцем, та банком, як іпотекодержателем.

Згідно п. 2.2.1. Договору іпотеки позивач передала в іпотеку квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2013 року позов Публічного акціонерного товариства «Про Кредит Банк» задоволено повністю. В рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою №6121 від 20 квітня 2006, Договором про надання траншу № 2.21325/6121 від 17.05.2007, Договором про надання траншу № 207.29059/FW202.97 від 02.10.2008 року в загальному розмірі 215 114,54 грн. звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Про Кредит Банк», ЄДРЮО та ФОП 21677333 (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги), відповідно до Договору іпотеки №6121-ІД-02 від 17.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Дар?єю Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за №1657, а саме: квартиру загальною площею 47,4 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом надання АТ «ПроКредит Банк» права продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій особі - покупцю за ціною, яка буде визначена суб`єктом оціночної діяльності не раніше, ніж за тридцять календарних днів до укладання відповідного договору купівлі-продажу. Виселено ОСОБА_1 , із квартири АДРЕСА_3 . Надано Публічному акціонерному товариству «ПроКредит Банк» право проводити всі необхідні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на квартиру АДРЕСА_3 , що передують укладенню договору купівлі-продажу від власного Імені, включаючи право внесення даних до Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, отримання відповідних витягів з нього. Визнано виконавчий напис від 29.07.2011 року №2799, вчинений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Дар`єю Валеріївною на Договорі іпотеки № 6121-1-02 від 17.05.2007, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25.10.2013 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2013 залишено без змін.

26.11.2013 року на підставі рішення суду між Банком та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за №4810.

Продаж квартири було здійснено банком за 196 000,00 грн.

Позивач вважає, що при здійсненні оцінки квартири відповідач - Приватне підприємство «Гео- Майстер» не дотримувався вимог законів та нормативно-правових актів, що регулюють діяльність оцінювачів об`єктів нерухомого майна, внаслідок чого вищевказана оцінка була значно заниженою, що порушило майнові права позивача.

Згідно звіту від 22.11.2013 року Приватного підприємства «Гео-Майстер» про незалежну оцінку вартості нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 ринкова вартість об`єкту оцінки складає 196000,00 гривень. Оцінка виконана на підставі Договору №В-13209, укладеного між Банком та Приватним підприємством «Гео-Майстер» 22.11.2013 року.

Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу від 26.11.2013 року, вартість квартири визначена на рівні проведеної оцінки - 196 000,00 грн.

Згідно звіту про оцінку майна двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , від 11.06.2014. Власник майна: ОСОБА_1 , звіт складений суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , за яким ймовірна ринкова вартість Квартири становить 420000,00 (чотириста двадцять тисяч) грн.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що належна їй квартира продана за заниженою ціною, у результаті чого їй спричинено збитки.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна особі та майну громадянину, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Як убачається з матеріалів справи, для продажу іпотечного майна суб`єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Гео-Майстер» про незалежну оцінку вартості нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 ринкова вартість об`єкту оцінки складає 196000,00 гривень. Оцінка виконана на підставі Договору №В-13209, укладеного між Банком та Приватним підприємством «Гео-Майстер» 22.11.2013 року.

Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу від 26.11.2013 року, вартість квартири визначена на рівні проведеної оцінки - 196 000,00 грн.

Згідно звіту про оцінку майна двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , від 11.06.2014. Власник майна: ОСОБА_1 , звіт складений суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , за яким ймовірна ринкова вартість Квартири становить 420000,00 (чотириста двадцять тисяч) грн.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 15.08.2018 року по справі №643/3625/15, встановлено, що звіт від 22.11.2013 року складено з порушенням вимог ст.ст. 12, 31 Закону України № 2658-ІІІ від 12 липня 2001 року «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», п. 12 Порядку проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року № 231, п. 16 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки нерухомого майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 № 1440 (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 231 від 04.03.2013).

Таким чином судовим рішенням підтверджується факт продажу майна за ціною визначеною з порушенням вимоги діючого на той час законодавства.

Згідно звіту про оцінку майна двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , від 11.06.2014. Власник майна: ОСОБА_1 , звіт складений суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , за яким ринкова вартість Квартири становить 420000,00 (чотириста двадцять тисяч) грн. (без ПДВ а.с.40 т.1)

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.

Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.

Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Порушення вимог статті 38 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що відповідальність за збитки у вигляді різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною покладається на особу, яка здійснила відчуження майна.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19, провадження № 61-13586св20, та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, провадження № 14-711цс19.

Таким чином належним відповідачем у дані категорії справ є особа, яка здійснила відчуження майна, тобто ПАТ «Про кредит Банк», а не ПП «Гео-Майстер», яка здійснила оцінку майна.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

Тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з мотивів пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Враховуючи вищевикладене, наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шматько Тетяни Миколаївни - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2025 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П.Пилипчук

Ю.М.Мальований

Повне судове рішення складено 16.07.2025 року.