ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6740/25 Справа № 201/6547/23 Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача - Никифоряка Л.П.,

суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання - Триполець В.О.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Покопцева Д.О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023року ОСОБА_1 подав в суд позов проти ОСОБА_2 з вимогою про визнання шлюбного договору недійсним.

Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що 22 лютого 2018року сторони уклали шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2022року.

Вказував, що 07 вересня 2020року між сторонам укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за р.№ 1379.

Впродовж перебування у шлюбі сторонами 23 травня 2019року, 28 серпня 2019року, 02 березня 2020року та 07 вересня 2020року на підставі договорів купівлі-продажу придбано 4 об`єкти нерухомого майна (квартири), право власності на які оформлено на відповідачку, і за умовами шлюбного договору, згідно п.п. 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 все придбане майно належить відповідачці на праві особистої приватної власності. Після розірвання шлюбу відповідачка відчужила всі 4 квартири на користь інших осіб.

Позивач наголошував, що відповідачка впродовж перебування у шлюбі не працювала; всі квартири придбані в результаті трудової діяльності позивача або на позичені ним грошові кошти; шлюбний договір був укладений проти справжньої волі позивача, внаслідок застосування психологічного тиску з боку відповідачки, яка шантажувала його розірванням шлюбу; умови укладеного між сторонами шлюбного договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, зазначав про відсутність вільного волевиявлення та невідповідність шлюбного договору його волі, також стверджував що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що він в момент укладення спірного договору не розумів значення свої дій та не міг керувати ними. Клопотань про призначення відповідної експертизи не подавалося, а в спірному договорі сторони вказали, що в момент його укладання усвідомлювали і усвідомлюють значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

12 травня 2025року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 , подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи "Електронний суд" апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2025року.

В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріальне забезпечення сім`ї здійснював виключно чоловік, дружина повністю утримувалася за рахунок чоловіка, а всі житлові квартири, що були придбані під час шлюбу та які були зареєстровані на дружину ОСОБА_2 , були придбані виключно за кошти чоловіка ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 не внесла жодної копійки та жодним чином фінансово не брала участі в їх придбанні.

Також заявник стверджував про те, що ОСОБА_2 зловживаючи довірою ОСОБА_1 та здійснюючи на нього психологічний тиск (зокрема через можливе народження дитини у шлюбі після укладення шлюбного договору), фактично примусила його до підписання шлюбного договору, попри відсутність у нього справжньої вільної волі на його укладення.

Вказував на недобросовісну поведінку відповідачки, яка виражалась у маніпуляціях, психологічно-емоційному тиску та обмані спрямованому проти позивача. Та з метою уникнення конфліктів і фактично не усвідомлюючи всіх юридичних наслідків, будучи в пригніченому емоційному стані та перебуваючи на лікуванні у лікаря психіатра, позивач підписав шлюбний договір, який привів до надзвичайно невигідного матеріального становища позивача.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідачка своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2025року апеляційну скаргу було залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2025рокусправу призначено до судового розгляду на 15 липня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

22 лютого 2018року сторони уклали шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2022року.

Впродовж перебування у шлюбі сторонами 23 травня 2019року, 28 серпня 2019року, 02 березня 2020року та 07 вересня 2020року на підставі договорів купівлі-продажу придбано 4 об`єкти нерухомого майна (квартири), право власності на які оформлено на відповідачку.

Позивач вказував, що після розірвання шлюбу відповідачка відчужила всі 4 квартири на користь інших осіб.

07 вересня 2020року між сторонам укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за р.№ 1379.

Згідно п.п. 3.1.1., 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 цього договору, все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та (або) набуте чоловіком або дружиною до чи після реєстрації шлюбу, чи після укладення цього договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте. У випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте і ніяких претензій сторони одна до одної пред`являти з цього приводу ніколи не будуть.

Позивач був працевлаштований, отримував доходи, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 з 2003року по червень 2023року. Отримав 2 074 742,80грн доходів, також був приватним підприємцем.

Позивач неодноразово звертався до лікаря-психіатра, йому був поставлений діагноз «змішаний тривожно та депресивний розлад F 41.2». Також позивач був шпиталізований з 13 червня 2022року по 15 червня 2022року в лікарню м. Братислава у Словаччині з множинними вогнищами гострої ішемії головного мозку в задньому відділі острівця зліва та в тім`яній частці зліва.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що від моменту підписання оспорюваного договору 07 вересня 2020року та до розірвання шлюбу, яке ініціював позивач в жовтні 2022року звернувшись до суду із позовом, він не заявляв про незгоду з умовами шлюбного договору, про його розірвання чи недійсність аж до продажу відповідачкою в квітні 2023року двох квартир із чотирьох. Факт підписання оспорюваного договору власноруч позивач не оспорює.

Як правову підставу для відмови у задоволенні позову, суд виснував, що станом на день укладення оспорюваного правочину позивач володів повною цивільною дієздатністю, усвідомлював значення та наслідки своїх дій та не вважав, що укладення шлюбного договору не відповідає його дійсній волі та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Та позивачем не надано доказів того, що він в момент укладення спірного договору не розумів значення свої дій та не міг керувати ними.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20).

У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактору - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020року у справі № 484/3809/16 (провадження № 61-36524св18).

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин.

На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021року у справі №907/113/18).

Водночас, ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що спірний шлюбний договір укладено проти його справжньої волі внаслідок застосування відповідачкою фізичного та/або психічного тиску, що є його процесуальним обов`язком.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 зловживаючи довірою ОСОБА_1 та здійснюючи на нього психологічний тиск (зокрема через можливе народження дитини у шлюбі після укладення шлюбного договору), фактично примусила його до підписання шлюбного договору, попри відсутність у нього справжньої вільної волі на його укладення.

Крім того, частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України).

Договір, в тому числі шлюбний, насамперед, є категорією цивільного права, і відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

У частині третій статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Тож, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України (стаття 103 СК України).

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Тож, укладення шлюбного договору, який містить умову про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень статті 60 СК України, не можна кваліфікувати як порушення заборони передання за шлюбним договором у власність одному з подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Отже, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження щодо можливих умов шлюбного договору.

Положення частини п`ятої статті 93 СК України має тлумачитись як таке, що стосується лише майна, яке на праві особистої приватної власності повністю належало одному з подружжя й передається за шлюбним договором в особисту приватну власність іншому з подружжя.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, і ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Схожий за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015року у справі № 6-230цс14.

Як вбачається з умов шлюбного договору, все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та (або) набуте чоловіком або дружиною до чи після реєстрації шлюбу, чи після укладення цього договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте.

Ураховуючи наведене, умови шлюбного договору про непоширення на рухоме і нерухоме майно положень статті 60 СК України прямо дозволена законом (частина друга статті 97 СК України), тому сама по собі жодним чином не може свідчити про порушення таким шлюбним договором прав іншого з подружжя.

Сторони правочину в договорі підтвердили, що вони усвідомлювали значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі як сторін правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки за договором, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та маючи на меті урегулювання майнових відносин між собою і визначення взаємних прав та обов`язків, на засадах взаємоповаги один до одного, уклали цей договір. При укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які мали б істотне значення та були свідомо приховані ними; договір не є результатом впливу тяжких для сторін обставин; договір вчинено з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), та він не приховує інший правочин.

Тож доводи апеляційної скарги про те, що позивач не бажав укладати шлюбний договір, який привів до його надзвичайно невигідного матеріального становища є необґрунтованими.

Посилання апеляційної скарги на те, що матеріальне забезпечення сім`ї здійснював виключно чоловік, дружина повністю утримувалася за рахунок чоловіка, а вся житлова нерухомість (квартири), що була придбана під час шлюбу та яка була зареєстрована на дружину ОСОБА_2 , була придбана виключно за кошти чоловіка ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 не внесла жодної копійки та жодним чином фінансово не брала участі в його придбанні не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки не мають значення для вирішення питання про правомірність чи недійсність шлюбного договору, так як пункти цього договору чітко визначають юридичний статус майна придбаного після реєстрації шлюбу, а такі умови беззаперечно погоджено сторонами договору.

Ніщо, в тому числі умови оспорюваного шлюбного договору, не заважали позивачу оформити право власності на вищевказані об`єкти нерухомості саме за ним, а не за дружиною, з урахуванням його посилань на обставини придбання квартир виключно за його особисті кошти.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Заявником не надано доказів того, що шлюбний договір був укладений проти справжньої волі позивача, внаслідок застосування психологічного тиску з боку відповідачки, або, що умови укладеного між сторонами шлюбного договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Тож встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 липня 2025року.

Судді: