П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(додаткова)

10 липня 2025року м. Київ

Справа № 372/6438/23

Провадження: № 22-з/824/955/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення

у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_3

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Янченка А. В.

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Ігорівна, Києво-Святошинська об`єднана податкова інспекція ГУ ДФС у Київській області, про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним в частині змісту правовідносин, статусу сторін та ціни об`єкта відчуженої нерухомості,

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Скадовського районного округу Херсонської області Гришка Сергія Миколайовича, третя особа ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про поділ належних подружжю частини житлового будинку, частини земельної ділянки, визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки, визнання цих частин житлового будинку та земельної ділянки сумісною власністю, витребування їх з чужого незаконного володіння та поділ між подружжям,

у с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2017 року в частині накладення заборони на відчуження:

1) 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , з належними до нього господарськими спорудами.

2) 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:019:5004, площею 0,0658 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою:

АДРЕСА_2 ) 71/100 частки житлового будинку АДРЕСА_3 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

4) земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0904, площею 0,0232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Судові витрати зі сплати судового збору покладено на позивача.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Не погодившись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_3 подав апеляційні скарги.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин автомобілів в порядку поділу майна подружжя, належного на праві спільної сумісної власності, скасовано та ухвалено нове судове рішення в цій частині.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію за 1/2 частини ринкової вартості автомобіля Renault Koleos у розмірі 230 869 (двісті тридцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн 35 коп

В решті рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_6 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 772 (п`ять тисяч сімсот сімдесят дві) грн 04 коп.

Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року залишено без змін.

24 червня 2025 року адвокат Старовойт В. П. в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подав заяви про ухвалення додаткового рішення, які обґрунтовані тим, щоОСОБА_2 та ОСОБА_1 у процесі апеляційного перегляду справи зазнали витрат на правничу допомогу в розмірі 63 000 грн кожен. Із цієї суми 42 000 грн становить фіксований гонорар адвоката, а 4 200 грн оплата за кожне судове засідання, на якому адвокат здійснював представництво їхніх інтересів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня 2025 року питання про ухвалення додаткового судового рішення у справі призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

04 липня 2025 року від ОСОБА_10. надійшли до суду заперечення щодо заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в яких позивач зазначив про те, що в матеріалах справи відсутні договори про надання правничої допомоги між адвокатом Старовойтом В. П. та відповідачами, на що, за його словами, не звернув уваги суд першої інстанції. На його думку, суд апеляційної інстанції, скасовуючи основне рішення, мав скасувати і додаткове рішення як похідне.

Також, наголошує, що розгляд цієї справи стосується одних і тих самих обставин, відтак, адвокат не може двічі отримувати гонорар за надання ідентичних послуг у межах одного провадження.

Крім того, він звертає увагу, що адвокат Старовойт В. П. не сплачує податки від здійснення адвокатської діяльності (на його думку), а також, що в матеріалах справи відсутні докази фактичної оплати відповідачами послуг у заявленому адвокатом розмірі.

Окремо зазначає, що працює лікарем на 0,5 ставки та отримує мінімальну пенсію, а тому вважає такі витрати надмірним фінансовим тягарем.

В судовому засіданні адвокат Старовойт В. П. в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтримав заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та просив задовольнити їх в повному обсязі.

ОСОБА_3 заперечував проти задоволення таких заяв з огляду на подані ним заперечення.

Вирішуючи порушене заявником питання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина 1 статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та

виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи убачається, що адвокат Старовойт В. П. зробив відповідну заяву про понесення витрат на правничу допомогу, у відзиві на апеляційну скаргу, тобто, до судових дебатів (т. 13, а. с. 13).

До заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокат Старовойт В. П. в інтересах ОСОБА_2 долучив: договір про надання правової допомоги № 2 від 07.03.2019 ркоу; додаток №2 до договору від 10.01.2025 року; квитанції від 10.01.2025 року та 20.06.2025 року; акт приймання-передачі послуг; ордер на надання правничої допомоги серії АІ №100794 від 23.05.2019 року та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

До заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокат Старовойт В. П. в інтересах ОСОБА_2 долучив: договір про надання правової допомоги № 31 від 05.12.2023 року; додаток №2 до договору від 10.01.2025 року; квитанції від 10.01.2025 року та 20.06.2025 року; акт приймання-передачі послуг №3; ордер на надання правничої допомоги серії АІ №100794 від 23.05.2019 року та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

З акту про надання правничої допомоги, наданої ОСОБА_2 від 20 червня 2025 року, вбачається, що сторонами було визначено розмір винагороди за такі послуги:

42 000 грн - фіксований гонорар адвоката;

21 000 грн - оплата за участь у п`яти судових засіданнях (по 4 200 грн за кожне).

Загальна сума витрат на правничу допомогу для ОСОБА_2 склала 63 000 грн.

Розмір винагороди адвоката в інтересах ОСОБА_1 є аналогічним та також становить 63 000 грн.

Дійсно, колегія суддів, дослідивши матеріали справи відмічає, що в ході апеляційного перегляду у справі призначено 5 (п`ять) судових засідань, а саме: 20.03.2025 року; 24.04.2025 року; 22.05.2025 року; 19.06.2025 року; 26.06.2025 року, на кожному з яких, був присутній адвокат Старовойт В. П.

Втім, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Подібні висновки також викладені в ряді постанов Верховного Суду за минулий рік, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.

Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).

Тобто, при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

З матеріалів справи убачається, що 04 липня 2025 року від ОСОБА_10. надійшли до суду заперечення щодо заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в яких позивач зазначив про те, що в матеріалах справи відсутні договори про надання правничої допомоги між адвокатом Старовойтом В. П. та відповідачами, на що, за його словами, не звернув уваги суд першої інстанції. На його думку, суд апеляційної інстанції, скасовуючи основне рішення, мав скасувати і додаткове рішення як похідне.

Також, наголошує, що розгляд цієї справи стосується одних і тих самих обставин, відтак, адвокат не може двічі отримувати гонорар за надання ідентичних послуг у межах одного провадження.

Крім того, звертає увагу, що адвокат Старовойт В. П. не сплачує податки від здійснення адвокатської діяльності (на його думку), а також, що в матеріалах справи відсутні докази фактичної оплати відповідачами послуг у заявленому адвокатом розмірі.

Окремо зазначає, що працює лікарем на 0,5 ставки та отримує мінімальну пенсію, а тому вважає такі витрати надмірним фінансовим тягарем.

Cуд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Верховного Суду суду від 19 червня 2024 року у справі № 357/7395/20.

Витрати на правничу допомогу, в акті приймання-передачі послуг, можуть бути зменшені судом, проаналізувавши адвокатські послуги та витрачений час. (див. додаткову постанову КГС ВС від 11.03.2021 року у справі № 911/2681/19).

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в інтересах ОСОБА_2 .

Як убачається з додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги, укладеної між сторонами, вартість правової допомоги була погоджена у фіксованому розмірі 42 000 грн за надання правової допомоги та 21 000 грн за участь у п`яти судових засіданнях (по 4 200 грн за кожне). Отже, загальний розмір витрат склав 63 000 грн.

Оцінюючи обсяг робіт, наданих адвокатом Старовойтом В. П., колегія суддів, ураховуючи також заперечення позивача, доходить до висновку, що заявлена сума не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, як того вимагають положення частин 1-4 статті 137 та частини 3 статті 141 ЦПК України. Зокрема, суд бере до уваги часткове задоволення апеляційної скарги позивача, внаслідок чого скасовано рішення суду першої інстанції в частині розподілу майна (автомобілю), і ухвалено нове рішення, яким задоволено частково позов ОСОБА_3 у відповідній частині, тобто, за таких обставин, адвокатом Старовойтом В. П. не досягнуто в повній мірі мету представництва, діючи в інтересах ОСОБА_2 , оскільки, саме у спірному ключовому питанні, поділ автомобіля, позиція відповідачки була частково відхилена.

Також, колегія суддів бере до уваги заяву позивача про його складне матеріальне становище та ураховує, що він працює лікарем на 0,5 ставки, отримує мінімальну пенсію і не має додаткових джерел доходу. За таких умов, покладення повного фінансового тягаря у вигляді 63 000 грн витрат на правову допомогу є непропорційним та несправедливим, що суперечить принципу збалансованого розподілу судових витрат між сторонами відповідно до обсягу задоволених вимог.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу в інтересах ОСОБА_2 підлягає зменшенню з 63 000 грн до 15 000 грн, як співмірний обсягу фактично досягнутих результатів представництва та з урахуванням об`єктивного фінансового становища позивача.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в інтересах ОСОБА_1 .

Як убачається з матеріалів справи, адвокатом Старовойтом В. П. заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу, надану в інтересах ОСОБА_1 , у розмірі 63 000 грн, з яких 42 000 грн становить фіксований гонорар, а 21 000 грн - оплата участі у п`яти судових засіданнях (по 4 200 грн за кожне).

Однак, оцінюючи фактичний обсяг участі адвоката у справі в інтересах саме ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку, що реальна частка участі адвоката у представництві його інтересів була значно меншою, ніж у випадку з ОСОБА_2 . Це підтверджується тим, що рішення суду першої інстанції було скасоване лише в частині вимог до ОСОБА_8 , а не до ОСОБА_9 , відтак предмет апеляційного перегляду, основний обсяг адвокатської роботи, а також процесуальне навантаження, переважно стосувалися саме захисту прав та інтересів ОСОБА_2 .

За наведених вище обставин, колегія суддів частково погоджується із запереченнями позивача про те, що однотипна правнича допомога, надана в межах одного судового засідання одночасно кільком учасникам, не може бути підставою для подвійного стягнення повної вартості з однієї сторони, оскільки це суперечить принципу співмірності та обґрунтованості судових витрат.

Крім того, враховуючи вже наведене вище щодо складного матеріального становища позивача, який працює лікарем на 0,5 ставки, отримує мінімальну пенсію та не має додаткових джерел доходу, покладення на нього подвійного фінансового навантаження у повному розмірі витрат на правничу допомогу є надмірним тягарем, що порушує баланс інтересів сторін та принцип справедливого розподілу судових витрат.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу в інтересах ОСОБА_1 підлягають зменшенню з 63 000 грн до 10 000 грн, що відповідає обсягу фактично наданих послуг, реальній участі у справі та принципу справедливості при розподілі витрат між сторонами.

При цьому, надаючи оцінку іншим доводам викладеним в запереченнях ОСОБА_3 на ухвалення додаткового рішення у справі колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Зазначення позивача про відсутність у матеріалах справи договорів про надання правничої допомоги між адвокатом Старовойтом В. П. та відповідачами не відповідає фактичним обставинам. Як убачається з матеріалів справи, договори, додаткові угоди, квитанції про оплату, акти приймання-передачі послуг, ордери на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю були подані до суду, у встановленому процесуальному порядку, зокрема, додані до відзиву на апеляційну скаргу (т. 13, а. с. 13) та у складі заяв про ухвалення додаткового рішення. Ці документи відповідають вимогам статей 133, 137, 141 ЦПК України та є належними доказами понесених витрат.

Щодо заперечення позивача про те, що додаткове рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2024 року мало бути скасоване разом із основним рішенням у справі, колегія суддів зазначає, що такі доводи не є предметом розгляду в межах розгляду цієї заяви, оскільки в даному випадку суд вирішує виключно питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

Питання щодо законності та чинності додаткового рішення суду першої інстанції вже було предметом оцінки суду, і постановою від 26 червня 2025 року колегія суддів вичерпно надала правову оцінку відповідним доводам позивача, що унеможливлює повторний їх розгляд у межах цього провадження.

За таких обставин, зазначене заперечення не підлягає розгляду в рамках ухвалення додаткового рішення, оскільки виходить за межі предмета його вирішення та вже отримало належну процесуальну відповідь у межах апеляційного перегляду.

Стосовно посилань ОСОБА_3 на те, що адвокат Старовойт В. П. не сплачує податки від здійснення адвокатської діяльності, слід зазначити, що це не входить до предмету доказування при розгляді заяв про ухвалення додаткового рішення та не належить до повноважень суду цивільної юрисдикції, який не є контролюючим органом у сфері оподаткування. Такі твердження є суб`єктивними припущеннями заявника, що не підтверджені жодними належними або допустимими доказами.

Крім того, заперечення щодо відсутності фактичної оплати послуг у заявленому розмірі є необґрунтованим, оскільки відповідачами подано квитанції про сплату коштів, акти приймання-передачі послуг, а також інші первинні документи, які відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, підтверджують факт здійснення витрат на правничу допомогу та є підставою для компенсації таких витрат.

Відтак, наведені заперечення ОСОБА_3 не спростовують законності та обґрунтованості заяв про ухвалення додаткового судового рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, колегія суддів ухвалює у справі додаткове рішення (постанову) про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн та на користь ОСОБА_1 в розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст.ст. 260, 270, 368, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення задовольнити частково.

Ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_5 ) 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_5 ) 10 000 (десять тисяч) грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура