ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 637/1184/20 Номер провадження 22-ц/814/249/25Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л.Є. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Пікуль В.П.,

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мамая Артура Сергійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 17 травня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 11:05:19 до 11:33:57; дата виготовлення повного текста судового рішення 25 травня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м.Харкова із вказаним позовом, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просила ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за нею право власності на цієї квартири.

Заявлені вимоги мотивовані такими обставинами.

Позивачка з 1988 року і до 2013 року включно проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю, з яким мали спільний побут та вели спільне господарство. Від фактичних шлюбних відносин мають спільного сина, відповідача по справі ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

28.01.1997 вони разом із ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 , власником якої зареєстрований ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , який був до дня своєї смерті зареєстрований по АДРЕСА_2 . Разом з ним до дня його смерті за вказаною адресою також були зареєстрованими ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що позивачка була членом сім`ї померлого ОСОБА_4 , перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ним та внаслідок спільної з померлим праці придбали спірну квартиру, вважає вказану квартиру спільною власністю в розумінні ч.1 ст.17 ЗУ «Про власність», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

22.02.2021 ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.03.2022 змінено територіальну підсудність судових справ з Шевченківського районного суду Харківської області на Диканський районний суд Полтавської області.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 17 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності задоволені.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 1997 року, посвідченого Шевченківською нотаріальною конторою Харківської області за реєстровим № 84, зареєстрована за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 сплачений нею судовий збір в розмірі 528 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 сплачений нею судовий збір в розмірі 528 грн.

Адвокат Мамай А.С., представник ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що, вирішуючи спір, суд у порушення вимог процесуального закону, а саме п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, не дав належної оцінки тому факту, що позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частину спірної квартири вже були вирішені у межах розгляду справи № 637/71/14, тобто вже існує рішення по спору між тими ж сторонами, з тих же підстав і з тим самим предметом спору.

Суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання про закриття провадження у частині вимог про визнання права власності на частину спірної квартири, помилково вважав, що посилання позивачки на іншу норму права, яка регулює спірні правовідносини, є зміною предмету позову, тоді як сталою судовою практикою суду касаційної інстанції визначено, що предметом позовом є саме обставини, якими позивач обгрунтовує заявлені вимоги.

Позовна ж вимога про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю не може бути задоволена з мотивів, викладених у судових рішеннях у справі № 637/71/14.

Наголошується, що у справі відсутні докази про те, що кошти, отримані позивачкою від продажу у липні 1992 року належного їй будинку були витрачені на придбання спірної квартири.

Суд першої інстанції всупереч вимогами процесуального закону прийняв на віру (за відсутності інших належних і допустимих доказів) показання свідка ОСОБА_8 , яка є рідною сестрою позивачки, у частині надання їй у позику 2 000 доларів США для придбання спірної квартири.

Суд першої інстанції неправильно визначився із початком перебігу строку давності у спірних правовідносинах, адже спір у справі №637/71/14 був остаточно вирішений у квітні 2016 року.

Визнавши факт існування поважних причин для пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції обмежився лише твердженням про необхідність забезпечити позивачці право на судовий захист, не навівши у рішенні жодних конкретних обставин чи фактів.

Посилання суду на норми Закону №540-ІХ є безпідставним, так як трирічний строк позовної давності закінчився щонайпізніше у квітні 2019 року, тобто задовго до запровадження карантину на території України.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2025 року справа №637/1184/20 повернута до Диканського районного суду Полтавської області для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 11 лютого 2025 року визнано квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_7 .

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 1997 року, посвідченого Шевченківською нотаріальною конторою Харківської області за реєстровим №84, ОСОБА_4 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вартість придбаного нерухомого майна становила 5 000 грн (а.с.26).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується належно завіреною копією свідоцтва про смерть (т.2 а.с.99).

Згідно копії домової книги по АДРЕСА_2 проживали: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 був зареєстрованим за вказаною адресою з 17.04.1991 року; ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 30.08.1996 року (т.2 а.с.100-104).

Аналогічні відомості містяться у довідці виконавчого комітету Шевченківської селищної ради (т.1 а.с.150).

З досліджених в судом першої інстанції світлин (фотокарток) вбачається, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 проводили разом дозвілля, зустрічали свята (т.2 а.с.107-112).

З Акту обстеження житлово-побутових умов щодо проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по АДРЕСА_3 , вбачається, що останні проживали разом однією сім`єю з 1988 року і до вересня 2013 року, вели спільне господарство, мали спільну дитину ОСОБА_1 (т.1 а.с.149).

Шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 зареєстрований не був.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 21.10.2014 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факта проживання однією сім?єю, визнання права на частку у спільній сумісній власності задоволено частково: визнано факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 і ОСОБА_4 ; в задоволенні іншої частини позовних відмовлено (т.1 а.с.53-54).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.01.2015 року вказане рішення суду залишено без змін (т.1 а.с.55-57).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2015 рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21.10.2014 та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13.01.2015 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання за нею права власності на частину гаража, та на частину кімнати АДРЕСА_4 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13.01.2015 року залишено без змін (т.1 а.с.58-60).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження представника відповідача ОСОБА_1 про те, що однією із підстав відмови у задоволенні позову є та обставина, що позивачка повторно звертається до суду з аналогічним позовом, з тих самих підстав, по яких спір вже було вирішено.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спільно проживали разом з 1988 року та до смерті ОСОБА_4 , що не заперечувалося і відповідачами по справі.

01.07.1992 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу продала ОСОБА_12 житловий будинок, розташований в с. Худояр Гетьманівської сільської ради Шевченківського району Харківської області. Продаж житлового будинку здійснено за 5 000 рублів, кошти від продажу вказаного будинку ОСОБА_5 використала для купівлі спірної квартири.

Суд першої інстанції визнав належним, допустимим і достатнім доказом показання свідка ОСОБА_8 , яка підтвердила, що кошти від продажу будинку в с.Худояр позивачка відклала, бо мала намір купляти квартиру.

Суд першої інстанції визнав доведеним те, що позивачка разом із ОСОБА_4 спільно проживали як сім`я, спільно займалися роздрібною торгівлею на ринку, тобто займалися спільною працею; позивачка мала особисті кошти від продажу належного їй нерухомого майна, а також позичені у її сестри, які вона накопичувала для придбання спірної квартири,

При вирішенні питання щодо поважності причин пропуску позовної давності суд врахував конституційне право на судовий захист, який належить до невідчужуваних та непорушних. Суд також врахував норми Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Щодо наявності підстав для закриття провадження у частині вимог про визнання за позивачкою права власності на спірної квартири.

У постанові Верховного суду від 12 березня 2024 року (справа № 750/1498/23) викладені такі висновки щодо застосування приписів пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України

«36.Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

37.Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

38.Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

39.Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

40.Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

41.У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

42.У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

43.Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20, від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21, від 19 січня 2022 року у справі № 766/4505/20.»

До обставин, якими особа обгрунтовує заявлені вимоги, належить юридичний факт або їх сукупність, які: 1) підтверджують наявність або відсутність спірних правовідносин між сторонами, факт порушення прав, свобод та інтересів позивача; 2) підтверджують належність спірного права позивачу.

Тобто, юридичні факти як підстава позовної заяви - це конкретні життєві обставини, які вказують на: по-перше, наявність у позивача, особи, в інтересах якої подано позовну заяву, відповідних суб`єктивних прав, свобод, обов`язків; по-друге, наявність у відповідача обов`язків, що кореспондуються із зазначеними правами; по-третє, протиправну поведінку відповідача, що призвела до порушення прав, свобод, законних інтересів позивача або особи і, як наслідок, виникнення спору про право.

Як слідує зі змісту судових рішень у справі № 637/71/14-ц (т.1 а.с.53-68) у січні 2014 року ОСОБА_2 пред?явила позов до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і просила ухвалити рішення, яким встановити факт спільного проживання однією сім?єю із ОСОБА_4 , визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на частину гаражу по АДРЕСА_5 , визнати за нею право власності на частину кімнати АДРЕСА_6 .

В обгрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилалася на такі обставини (т.1 а.с.53):

з 1988 року по 2013 рік вона проживала із ОСОБА_4 однією сім?єю без реєстрації шлюбу,

вони вели спільне господарство,

обидва займалися підприємницькою діяльністю,

у 1992 році для розширення підприємництва нею були вкладені кошти, отримані від продажу будинку у с.Худоярове Шевченківського району Харківської області,

після продажу квартири у м.Харкові у 1995 році за отримані кошти вони разом із ОСОБА_4 28 січня 1997 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ім?я ОСОБА_4

у 2007 році і 2012 році вони разом придбали інше нерухоме майно, яке було також зареєстроване на ім?я ОСОБА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 відмовлено за недоведеністю.

Рішення суду першої інстанції у цій частині залишено без змін відповідно до ухвали апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року і ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2015, тобто набрало законної сили 13 січня 2015 року.

У цій справі ОСОБА_2 пред?явила вимогу до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи заявлену вимогу, посилається на такі обставини (т.1 а.с.2):

з 1988 року і до 2013 року включно вона проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю, з яким мали спільний побут та вели спільне господарство,

обидва займалися підприємницькою діяльністю,

у 1992 році для розширення підприємництва нею були вкладені кошти, отримані від продажу будинку у с.Худоярове Шевченківського району Харківської області,

після продажу квартири у м.Харкові у 1995 році за отримані кошти вони разом із ОСОБА_4 28 січня 1997 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ім?я ОСОБА_4 ,

у 2007 році і 2012 році вони разом придбали інше нерухоме майно. Яке було також зареєстроване на ім?я ОСОБА_4 .

Аналізуючи зміст судових рішень у справі № 637/71/14-ц і зміст позовних вимог у цій справі, апеляційний суд приходить до висновку,

В обох справах предметом спору є вимога про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Як у справі № 637/71/14-ц, так і у цій справі позивачем є ОСОБА_13 , відповідачами - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Як у справі № 637/71/14-ц, так і у цій справі ОСОБА_13 обгрунтовує заявлену вимогу такими обставинами: з 1988 року по 2013 рік вона проживала із ОСОБА_4 однією сім?єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, після продажу квартири у м.Харкові у 1995 році за отримані кошти вони разом із ОСОБА_4 28 січня 1997 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ім?я ОСОБА_4 ..

Той факт, що у справі № 637/71/14-ц позов пред?явлений до більшої кількості відповідачів і заявлено додатково інші вимоги: про визнання права власності на інше майно, не впливає на тотожність спорів між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Отже, відповідно до пункту 3 частини першої статті 255, статті 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Окрім того, як встановлено апеляційним судом один із відповідачів ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщину після його смерті прийняла позивачка ОСОБА_13 .

З наведених підстав провадження за позовними вимогами ОСОБА_13 до ОСОБА_3 також підлягає закриттю.

Позовна вимога про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .

Оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 придбана у січні 1997 року, то спірних відносин мають бути застосовані норми матеріального права, які були чинними на той час, а саме ЦК УРСР 1963 року і ЗУ «Про власність».

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року (справа № 758/5142/22) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням норм Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР.

Отже розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте за час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого членами сім`ї, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін справи, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.»

У межах розгляду цієї справи позивачка на підтвердження набуття у спільну власність спірної квартири подала суду такі докази:

-Письмові докази про те, що позивачка і ОСОБА_4 були зареєстровані як фізичні особи-підприємці (т.1 а.с.21,22; т.2 а.с.105),

-Світлокопії фінансових документів, якими підтверджується сплата ОСОБА_5 коштів на придбання будівельних матеріалів, сплату коштів на користь ОСББ «Надія», (т.1 а.с.88-93),

-Судом першої інстанції допитані свідки : ОСОБА_9 , син позивачки від першого шлюбу, ОСОБА_8 , сестра позивачки,

-Акт депутата Шевченківської селищної ради (т.1 а.с. 115),

-Договір купівлі-продажу будинку від 01 липня 1992 року (т.2 а.с.97),

-Акт обстеження житлово-побутових умов від 18 жовтня 2013 року (т.2 а.с.98). Наведені докази у сукупності не підтверджують факту трудової чи фінансової участі позивачки у придбанні спірної квартири, а також існування обов`язкових умов, які необхідні для визнання осіб членами сім`ї.

Апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що показання свідка ОСОБА_8 не можна визнати належним, допустимим і достатнім доказам з урахуванням характера спірних правовідносин.

Відповідно ст.141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 267,20 грн.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Мамая Артура Сергійовича, представника ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 17 травня 2024 року і додаткове рішення Диканського районного суду Полтавської області від 11 лютого 2025 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на квартири АДРЕСА_1 закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Провадження за вимогою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_7 , закрити.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_7 , відмовити за недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 267,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 липня 2025 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.П.Пікуль