Номер провадження: 22-ц/813/340/25
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ», Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла»

третя особа Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мирковіч Віктор Юхимович

на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 листопада 2022 року

у цивільній справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ», Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , АТ «Одеська ТЕЦ», КП «Міське агентство з приватизації житла» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом, в якій просить суд визнати його право на отримання у власність частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» таким, що підлягає захисту, відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, скасувати розпорядження органу приватизації Виробничого енергетичного об`єднання «ОДЕСЕНЕРГО» ОДЕСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ за № 32134 від 07 лютого 1994 р. про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, що видане 07 лютого 1994 р. на підставі розпорядження органу приватизації, скасувати реєстраційний запис за № 240, зроблений 18 серпня 1994 р. КП ОМБТІ та РОН в книзі 82пр на стор. 34; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 5-272 на 1/3 від квартири АДРЕСА_1 , що було видане ОСОБА_2 09 лютого 2005 р. Шостою Одеською державною нотаріальною конторою; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 11-243 на 1/6 від квартири АДРЕСА_1 , що було видане ОСОБА_1 14 листопада 2019 р. Приморською державною нотаріальною конторою в м. Одесі; скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 23 травня 2005 р. та від 14 листопада 2019 р. про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 2/3 на спірну квартиру; скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 14 листопада 2019 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру; стягнути судові витрати.

Позовна заява обґрунтована тим, що 07 лютого 1994 р. орган приватизації Виробничого енергетичного об`єднання «ОДЕСЕНЕРГО» ОДЕСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ, нині АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ», відповідно до розпорядження № 32134 видало свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира за АДРЕСА_1 була передана у спільну сумісну власність матері позивача, ОСОБА_3 , батькові позивача, ОСОБА_4 та його брату, ОСОБА_2 , кожному із яких дісталась частка у зазначеному майні в розмірі 1/3 частини. В той же час позивач зазначає, що на момент приватизації та видачі свідоцтва про право власності на спірне житло, він також проживав у цій квартирі та відповідно до вимог ч.4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» також мав право на це житло та мав приймати участь у приватизації.

За твердженням позивача, про те, що він не приймав участі в приватизації житла та його права при цьому були порушені, він дізнався тільки після смерті свого батька у 2019 році коли отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частку в спірній квартирі, яка дорівнює 1/6 частини від об`єкту нерухомості. Тільки тоді він вперше побачив копію свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 1994 р. та дізнався, що був позбавлений права на отримання частки в квартирі.

Також, за твердженнями позивача, тільки після смерті свого батька він дізнався про те, що був позбавлений частки у спадщині, яка залишилась після смерті його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач заявляє, що він не відмовлявся від спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 та, на його думку, був також протиправно позбавлений права на спадкування частки квартири.

Позивач зазначає та надає докази того, що в спірній квартирі він зареєстрований з 07 грудня 1987 р. та на час приватизації квартири проживав там та був зареєстрований, а тому мав право на участь у приватизації. Також наводить доводи про те, що в матеріалах приватизаційної справи відсутні будь-які заяви з його боку про відмову від участі у приватизації.

Таким чином, вважає, що був протиправно позбавлений права на частку в квартирі за АДРЕСА_1 під час приватизації, а також під час спадкування після смерті своєї матері, ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ», Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що вимога про скасування розпорядження органу приватизації Виробниче енергетичне об`єднання «ОДЕСЕНЕРГО» ОДЕСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ за № 32134 від 07 лютого 1994 р. про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 1994 р. не підлягає задоволенню з причини пропуску строку позовної давності.

Стосовно вимоги визнати право позивача на отримання у власність частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» таким, що підлягає захисту, відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, суд зауважив, що відповідний спосіб захисту не передбачений нормами чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для задоволення відповідної вимоги.

Позовна вимога про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 5-272 на 1/3 від квартири АДРЕСА_1 , що було видане ОСОБА_2 09 лютого 2005 р. Шостою Одеською державною нотаріальною конторою з тієї підстави, що він не писав заяву про відмову від прийняття спадщини, суд зазначив що не вбачає і цієї позовної вимоги з міркувань необґрунтованості та недоведеності.

Щодо інших позовних вимог суд зазначив, що вони є похідними від вимог про скасування розпорядження органу приватизації про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 1994 р., а також визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 5-272 на 1/3 від 09 лютого 2005 р., а оскільки такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, не підлягають задоволенню всі інші позовні вимоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мирковіч В.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду матеріалам справи та нормам діючого законодавства, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову, та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по справі, а саме: по оплаті судового збору в сумі 5448 грн та судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги в сумі 8172 грн, витрати по оплаті професійної правничої допомоги в сумі 30000 грн під час розгляду справи в суді першої інстанції та по складанню апеляційної скарги в сумі 9000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в оскаржуваному рішенні відсутні висновки, чи навіть посилання на те чи обґрунтовані позивачем вимоги про визнання недійсними рішення органу приватизації про приватизацію житла та виданого на його підставі свідоцтва про права власності на житло, що були заявлені позивачем, та чи підлягали вони задоволенню при умові відсутності порушень вимог ст. 267 ЦК України.

Також, скаржник категорично не погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом із пропуском строків позовної давності на захист свого порушеного права. Скаржник просить звернути увагу суду на те, що тільки у спадковій справі він вперше побачив копію Свідоцтва про право власності на житло від 07.02.1994 року та дізнався, що був позбавлений права на отримання частки в квартирі, також виявилось, що після смерті його матері свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири, яка раніше належала матерів, в порушення вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України було видано тільки його братові ОСОБА_2 , хоча сам позивач ОСОБА_1 з заявою про відмову від спадщини до Шостої Одеської державної нотаріальної контори не звертався. Акцентується увага на тому, що після ознайомлення з матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті його батька ОСОБА_4 , і до недавнього часу позивач брав на віру заяви свого брата ОСОБА_2 , який запевнював його про те, що нібито він ОСОБА_4 подавав заяви спочатку до органу приватизації про відмову від участі в приватизації квартири АДРЕСА_1 , а потім від отримання спадщини, що відкрилась після смерті матері ОСОБА_3 . І тільки після отримання відповіді з КП «Міське агентство з приватизації житла» від 14.01.2024 року на запит, скаржнику стало відомо, що «при вивченні архівної справи, яка знаходиться на зберіганні у КП «Міське агентство з приватизації житла» було встановлено, що заява на відмову участі в приватизації відсутня», тоді скаржник остаточно впевнився, що тривалий час перебував жертвою омани з боку брата ОСОБА_2 .

Наголошується, що надана відповідачем розписка, яка датована 23.12.1993 року і нібито виконана особисто ОСОБА_1 не може братись до уваги, оскільки доказів автентичності цього документу ОСОБА_2 у розпорядження суду не було надано, і з заявою про призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження своїх стверджень він не звернувся. Крім того, скаржник зазначає, що незалежно від того, ким саме написана ця розписка, вона до відповідних інстанцій, тобто до органу приватизації житла ОСОБА_4 , або уповноваженою ним особою не подавалась, і в матеріалах приватизаційної справи відсутня, і взагалі оригінал цієї заяви до самого судового розгляду знаходився на руках у відповідача ОСОБА_2 . Таким чином, на думку скаржника, всі ствердження відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач пропустив строк давності на оскарження рішення органу приватизації від 07.02.1994 року та виданого на його підставі Свідоцтва про право власності на житло у квартирі АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не обґрунтовані, оскільки безсумнівних доказів з боку відповідача ОСОБА_2 на підтвердження своїх стверджень про те, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про проведення приватизації квартири без нього до суду надано не було.

Також, скаржник зазначає, що свідоцтва про право на спадщину за законом, які були видані після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повинні бути скасовані, оскільки частки в квартирі АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 обчислювалися по 1/3 від цілого а не по 1/4 від цілого, тобто з порушенням приватизаційних прав ОСОБА_1 .

Підсумовуючи викладене в скарзі зазначено, що ОСОБА_1 не було відомо про те, що його усунення від права на приватизацію житла у вигляді його частки у квартирі АДРЕСА_1 відбулося з одного боку шляхом надання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розпорядження органу приватизації документів про склад осіб, які там зареєстровані, що не відповідали дійсності, тобто фальшивих, а також те, що скаржник про проведення померлими батьками та братом приватизацію житла не знав та особисто будь-яких заяв до органу приватизації про відмову від отримання у власність своєї частки у цій квартирі на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не подавав, як і не подавав до Шостої Одеської державної нотаріальної контори (спадкова справа № 721/2004) заяву про відмову від спадщини, що відкрилася, внаслідок смерті матері ОСОБА_3 .

Скаржник вважає, що у даному випадку відсутні підстави для застосування до його позовних вимог норм ч. 4 ст. 267 ЦК України, яка передбачає відмову у задоволенні позову у разі спливу позовної давності.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги, представник скаржника, адвокат Миркович В.Ю. зазначає, що місцем проживання ОСОБА_1 слід визнати місце його реєстрації, а саме в квартирі АДРЕСА_1 , також акцентує увагу, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 також є квартира АДРЕСА_1 . Але державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Нікітюк О.М. не видавала ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , відповідно до вимог п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР, відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок смерті ОСОБА_3 у зв`язку з пропуском 6-місячного строку на подання нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини, яке відбулося тільки 30.09.2004 року, і пропонувала їм звернутися до суду із позовом про поновлення строку на прийняття спадщини, не тобто вона керувалася ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Також, звертається увага на те, що оскільки як у паспортах ОСОБА_4 та ОСОБА_2 так і паспорті ОСОБА_7 проставлений штамп про реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 , то жодному з них, і в даному випадку особливо ОСОБА_8 не потрібно було звертатися до суду із заявою про встановлення факту його проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_9 був зареєстрований як і ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по тій самій адресі, що й вони: в квартирі АДРЕСА_1 , то, не подання ним заяви до Шостої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , не виключало його, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦІК України, з кола її спадкоємців, а причиною цього стала халатність з боку Державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Нікітюк О.М., яка обмежилася тільки витребуванням довідки про реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 відносно тільки ОСОБА_3 , та залишивши поза увагою витребування відомостей про те, хто ще з членів її сім`ї був там зареєстрованим разом з нею в цій квартирі на час її смерті, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 , які, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину.

Також, захисник наводить розрахунок часток в квартирі АДРЕСА_1 , які б належали ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , якщо б з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 не було б вчинене шахрайство під час приватизації житла, а Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Нікітюк О.М. витребувала б довідку про те, хто ще, окрім ОСОБА_3 , був там зареєстрованим разом з нею в цій квартирі станом на 08.07.2002 року. Зараз квартира АДРЕСА_1 належить в наступних частках ОСОБА_2 і ОСОБА_8 : першому від цілого, другому . У разі, якщо проведення приватизації цього житла відбулося б не на підставі фальшивих документів, то кожному з її мешканців: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належала б частка, що дорівнює . Після смерті ОСОБА_3 її частка була б розподілена в порядку спадкування за законом наступним чином. Кожен зі спадкоємців мав би право на отримання 1/12 від цілого ( : 3). Оскільки ОСОБА_4 відмовився від своєї частки у спадщині за дружиною на користь ОСОБА_2 , то частки вираховувалися б так: ОСОБА_11 + 1/12 =4/12= ; ОСОБА_2 + 1/12 + 1/12 = 5/12. Після смерті ОСОБА_10 його частка, яка б дорівнювала розподілялася між синами ОСОБА_12 та ОСОБА_2 по кожному. Внаслідок чого зараз ОСОБА_2 повинно належати 5/12+1/8=13/24, ОСОБА_1 відповідно 1/3+1/8=11/24, тобто в 2 3/4 (2,75) разів більше, ніж йому належить зараз (11/24:1/6).

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Ознайомившись з апеляційною скаргою позивача, ОСОБА_2 подав на неї відзив, в якому зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Наголошується, що висловлювання позивача що він не знав про приватизацію квартири АДРЕСА_1 в якій він проживав більше 25 років є нахабною брехнею. Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, а тому та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року по справі № 522/26230/21 підлягає залишенню без змін.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Представники позивача ОСОБА_1 адвокати Мирковіч В.Ю. та Беркович Ю.О. в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити у повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від завідувача Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчева К. Надійшла заява про розгляд справи без присутності представника Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса, заперечень щодо винесення рішення не мають.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 07.02.1994 року, яке зареєстроване і записано у реєстрову книгу за № 9-998, квартира за адресою АДРЕСА_2 дійсно належить на правах приватної спільної сумісної власності: ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Згідно копій заяв, які долучені відповідачем ОСОБА_2 , а саме заяви ОСОБА_1 від 23.12.1993 року про прохання проведення приватизацію квартири АДРЕСА_1 на склад 3 -х людей, його в свідоцтво не включати; заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про проведення приватизації та включення їх до свідоцтва на право власності.

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 01.02.1994 року керівнику органу приватизації Одеської ТЕЦ про оформлення приватизації житла при оформлені квартири розподіл жилої площі між мешканцями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не проводити, про що поставлено їх підписи.

Відповідно до копії розпорядження органу приватизації № 32134 квартира за адресою АДРЕСА_2 передана в приватну спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 мешканцям 3-х кімнатної квартири, загальною площею 57м2, уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_3 .

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2005 року зареєстрованого за № 5-272, ОСОБА_2 отримує 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_4 , посвідченої державним нотаріусом Нікітюк О.М. - ОСОБА_4 спадщину яка залишилась після смерті ОСОБА_3 не прийняв, на спадщину не претендує, до суду з питань продовження строку на прийняття спадщини звертатись не буде. Також цією заявою надає дозвіл на виділ померлій ОСОБА_3 1/3 частини квартири та повідомляє що квартирою користувалися у рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2019 року зареєстрованого за № 11-243 спадкоємцями ОСОБА_1 є його сини ОСОБА_1 на 1/2 частку у спадщини та ОСОБА_2 на 1/2 частку у спадщини. Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд наголошує на тому, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи необґрунтованому втручанню у права відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися заважким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦПК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тлумачення ч. 5 ст. 267 ЦК України свідчить що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

При цьому, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц.

Позовна давність у національній правовій системі не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі№ 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93,§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 , який мав право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , не міг не знати про порушення свого права, приймаючи до уваги, те, що з моменту приватизації ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спірної квартири, тобто 07.02.1994 року і до звернення позивача ОСОБА_1 в суд із позовом про захист своїх прав на приватизацію спірної квартири, а саме 30.12.2021 року, пройшло більше ніж 25 років, в той час, як строк позовної давності становить три роки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у суді першої інстанції.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі, на те, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише 14.01.2021 року оскільки став жертвою омани з боку свого брата ОСОБА_2 , а тому строк позовної давності пропущений ним з поважних причин, не заслуговують на увагу, оскільки позивач ОСОБА_1 , прописаний у спірній квартирі, тому, не міг не знати про приватизацію спірної квартири своїми батьками та братом.

Колегія суддів, зауважує, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Позивачем жодних доказів існування з 1994 року об`єктивних, непереборних труднощів для звернення ним із позовом за захистом своїх прав щодо визнання приватизації квартири недійсною, скасування свідоцтва про право власності на квартиру та розпорядження органу приватизації Виробниче енергетичне об`єднання «ОДЕСЕНЕРГО» ОДЕСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ, визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло, не надано та матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Також, суд першої інстанції правильно вказав, що сам по собі факт визнання права позивача на отримання у власність частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» таким, що підлягає захисту, відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, не породжуватиме жодних правових наслідків ані для позивача, ані для будь-яких інших осіб. А також жодним чином не впливатиме на відновлення його порушених прав у випадку доведення факту такого порушення, а тому відсутні підстави для задоволення відповідної позовної вимоги.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо необґрунтованості і недоведеності вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстраційним № 5-272 на 1/3 від спірної квартири виданого ОСОБА_2 , оскільки матеріали справи не містять і позивач не наводить об`єктивних доводів, які б свідчили про його фактичний вступ в управління або володіння саме майном, належним ОСОБА_3 , як і не наводить доводів поважності пропуску строку прийняття зазначеної спадщини, і будь-яких об`єктивних доказів того, що під час спадкування майна ОСОБА_3 , були порушені його права, та неприйняття ним спадщини було вчинено в результаті протиправних дій з боку ОСОБА_2 або інших відповідачів, а не його свідомого волевиявлення.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що всі інші позовні вимоги задоволенню не підлягають, є похідними від вимог про скасування розпорядження органу приватизації про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 1994 року, а також визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 5-272 на 1/3 від 09 лютого 2005 року.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2024 року - без змін.

У силу ст.141 ЦПК України, оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мирковіч Віктор Юхимович, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко