ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1174/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №700/598/16-ц Категорія: 310040000 Пічкур С.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т. Л.
судді секретарГончар Н. І., Сіренко Ю. В. Любченко Т.М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Руднічука Д. В. на заочне рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.09.2016 (повний текст складено 30.09.2016, суддя в суді першої інстанції Пічкур С.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Лисянської районної державної адміністрації Черкаської області про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

у липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, яким просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 11.10.2009 сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилась дочка ОСОБА_3 . Після розірвання рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 06.02.2013 шлюбу сторін дочка залишилась проживати з матір`ю. Позивач вказала, що батько ухиляється від участі у вихованні дитини, жодної уваги їй не приділяє, не цікавиться її здоров`ям, фізичним і духовним розвитком, має значну заборгованість по аліментам, а тому його необхідно позбавити батьківських прав. Також позивач просила додатково змінити прізвище дитини на ОСОБА_4 ( а.с. 37)

Заочним рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 30.09.2016 позов задоволено частково.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 19 від 24 грудня 2010 року, Буцької селищної ради, Маньківського району, Черкаської області.

Ухвалено внести відповідні відомості в актовий запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Дії та бездіяльність відповідача свідчать про свідому, винну поведінку, щодо ухилення останнім від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

20.03.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд вказаного заочного рішення у даній справі.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 24.04.2025 залишено без задоволення заяву відповідача про перегляд заочного рішення у цій справі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції представник відповідача адвокат Руднічука Д. В. подав 07.04.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення є необґрунтованим та незаконним просить заочне рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що ОСОБА_1 є працездатний та має можливість забезпечити належне виховання дитини, але ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме не піклується про здоров`я дитини, її розвиток, матеріально не забезпечує, так як дані висновки не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у діях та бездіяльності батька саме винної поведінки та свідомого нехтування ним своїх обов`язків.

Наголошує, що в даній справі позивачем не було доведено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої мають негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не може відповідати інтересам останніх, що не було враховано районним судом.

Також зазначає, що висновок органу опіки та піклування на який послався суд у своєму рішенні був складений без врахування позиції батька, а саме не враховано те, що ОСОБА_1 на той час не мав постійного заробітку та стабільної роботи, відсутність коштів та будь-яких накопичень призвело до виникнення заборгованості по аліментах, що погіршило також взаємовідносини відповідача з позивачкою, за яких позивачка перестала спілкуватись та забороняла відповідачу будь-які контакти з їх дитиною, а переїзд відповідача до іншого місця у пошуках роботи ще більше поглиблював його віддаленість від дитини.

Вказує, що станом на даний час заборгованість за виконавчим листом про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 відсутня, аліменти сплачені у повному обсязі, що підтверджено довідкою Першого відділу ДВС м. Черкаси від 28.02.2025 № 22.

Зауважує також, що 04.06.2019 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_5 , від якого народилось два сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які є малолітніми дітьми та потребують підвищеної уваги, що може вплинути на зменшення проведеного часу з донькою, але це не слід розглядати як ухилення від виконання батьківського обов`язку, так як в цих подіях відсутня винна поведінка батька.

Звертає увагу, що відповідач не отримував повістки про виклик до суду, а тому не міг належним чином захистити та відстояти свої цивільні права та інтереси, навести відповідні доводи та докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що згідно свідоцтва про народження від 24.12. 2010 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком є ОСОБА_1 , а мати - ОСОБА_8 .

Після розірвання рішеням Маньківського районного суду Черкаської області від 06.02.2013 шлюбу сторін дочка залишилась проживати з матір`ю.

Згідно висновку органу опіки та піклування Лисянської районної державної адміністрації Черкаської області від 06.11.2015 року №810, з дня розірвання стосунків між сторонами, батько дитини ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям своєї доньки, не надає коштів на її утримання, не спілкується з нею. Сама малолітня ОСОБА_9 повідомила, що батька вона взагалі не пам`ятає (а.с. 13). Орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його доньки ОСОБА_3 .

Згідно характеристики дошкільної установи, за час перебування ОСОБА_3 на вихованні в дитячому садку, батько лише один раз приходив до дитини ( а.с. 14)

Довідкою Лисянського РВ ДВС від 25.05.2016 року стверджується, що станом на 20.05.2016 року відповідач має заборгованість по аліментах на утримання доньки ОСОБА_9 (а.с. 10) в сумі 21 933 грн. 67 коп.

Позивач звертаючись з даним позовом вказала, що батько дитини не бере належної участі в її утриманні та вихованні, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставами для позбавлення його батьківських прав.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають таке правове регулювання.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, а також в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Також у ст.7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (про що стверджує позивач у цій справі); 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 цієї ж статі - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд у справі №459/3411/18 в постанові від 29.09.2021 вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У даному випадку колегія суддів вважає, що вирішуючи спір суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позов підлягає до задоволення в частині позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позивачем не доведено існування підстав вважати, що відповідач дійсно злісно ухиляється від виконання ним своїх батьківських обов`язків в такій мірі, що його позбавлення батьківських прав щодо дочки сприятиме найкращим інтересам дитини.

Судом у даній справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на момент винесення рішення у справі ОСОБА_1 остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Сам лише факт несистематичної сплати аліментів батьком на утримання дитини не може слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав відносно цієї дитини.

Також колегія суддів не може погодитися і з висновком органу опіки та піклування Лисянської райдержадміністрації Черкаської області від 06.11.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 по відношенню до його дочки ОСОБА_3 , з якого вбачається, що він зроблений на підставі даних, наданих лише стороною позивача, без з`ясування думки батька дитини та дослідження його умов проживання, матеріального становища тощо.

Також у даному висновку не зазначено, які саме заходи вживалися до батька дитини до цього, і які не дали позитивного результату, що врешті спонукало цей орган на надання такого висновку про застосування такого виключного заходу, як позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Найкращих інтересів дитини, яким відповідає позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, у висновку органу опіки та піклування не наведено та таких судом не встановлено.

Крім того, у справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, даних про притягнення до адміністративної відповідальності, що стосується предмету позову, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Та обставина, що батько рідко цікавиться життям доньки, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькові щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач суду не довів.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.

Отже колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, відповідно до задоволення не підлягають.

Одночасно, апеляційний суд вважає за доцільне попередити відповідача ОСОБА_1 про зміну ставлення до виховання своєї доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що узгоджується з п.18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», оскільки той факт, що він лише через 8 років випадково дізнався про заочне рішення про позбавлення його батьківських прав під час підготовки документів щодо наявності в нього трьох дітей для подачі цих даних до військової частини, колегія суддів розцінює як прояв недостатньої уваги до виховання дитини і халатність ставлення до виконання своїх обов`язків.

При цьому колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував повістки про виклик до суду, а тому не міг належним чином захистити та відстояти свої цивільні права та інтереси, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. В ухвалі Лисянського районного суду Черкаської області від 24.04.2025, якою залишено без задоволення заяву відповідача про перегляд заочного рішення у цій справі зазначено про те, що у судовому засіданні відповідач підтвердив, що копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі отримала його мати за місцем реєстрації у с. Мар`янівка Лисянського району Черкаської області. Вказана обставина підтверджується і наявним у справі на аркуші справи 31 повідомленням про вручення, що свідчить про належне повідомлення відповідача про судове провадження.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.09.2016 в частині задоволення позовних вимог слід скасувати та винести нове про їх відмову. В решті - рішення суду апелянтом не оскаржувалося, відповідно, судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.09.2016 у даній цивільній справі щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 17.07.2025.

Суддя-доповідач

Судді