Справа № 694/253/25
провадження № 2/694/302/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.07.2025 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого - судді Кравченко Т.М.,
з участю секретаря Федорової І.В.,
представника позивача адвоката Васильченко Г.І. (в режимі відеоконфенції),
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Ястремського В.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Васильченко Ганна Іванівна, до ОСОБА_1 , представник відповідача адвокат Ястремський Віталій Якович, третя особа Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про виключення відомостей про батька з актових записів про народження дітей, зміну розміру стягуваних аліментів та стягнення безпідставно набутих грошових коштів,
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з липня 2006 року у позивача з відповідачкою почались романтичні відносини і вони періодично бачились. У шлюбі сторони не перебували та проживали окремо. Через деякий час відповідачка повідомила позивача, що вагітна та ІНФОРМАЦІЯ_4 у відповідачки народився син ОСОБА_6 , відомості про народження якого були записані зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Впродовж наступних років позивач та відповідачка продовжували періодично бачитись та ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідачка народила доньку ОСОБА_7 , відомості про народження якої також були записані зі слів матері в порядку ч. 1 ст. 135 СК України. Починаючи з 2016 року позивач та відповідачка почали проживати разом та вести спільний побут і ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідачка народила сина ОСОБА_8 , відомості про народження якого були записані за
спільною заявою позивача та відповідачки. Позивач був записаний батьком дитини та у свідоцтві про народження дитини син записаний як ОСОБА_5 . Позивач та відповідачка проживали як одна сім`я з трьома дітьми, яких позивач вважав своїми рідними. Вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 14.06.2022 року та звернулися до Звенигородського відділу ДРАЦС для того, щоб внести зміни до свідоцтв про народження двох старших дітей та записати позивача їхнім батьком на підставі ч. 1 ст. 126 СК України.
21.06.2022 року Звенигородським відділом ДРАЦС було внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_9 № 02, а саме: «по-батькові» змінено з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 » та записано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 і видано повторне Свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 на підставі заяви позивача про визнання батьківства № 38/23.2-05-01-8-22 від 18.06.2022 року в порядку ст. 126 СК України.
18.06.2022 року Звенигородським відділом ДРАЦС було внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_12 № 9, а саме: «по-батькові» змінено з « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_14 » та записано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_4 і видано повторне Свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_2 на підставі заяви позивача про визнання батьківства № 39/23.2-05-01-08-22 б/д в порядку ст. 126 СК України.
Позивач вважав всіх трьох дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_15 та ОСОБА_5 своїми рідними. Однак з часом позивач звернув увагу, що старші діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не схожі на нього на відміну від молодшого сина ОСОБА_8 . У позивача з`явились сумніви щодо його біологічного батьківства відносно двох старших дітей відповідачки. Він запропонував відповідачці провести тест ДНК, однак вона відмовилась. В подальшому між позивачем та відповідачкою почались сварки та непорозуміння, внаслідок чого рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.05.2024 року шлюб між ними було розірвано.
На виконання рішення суду 17.07.2024 року Звенигородський ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрив виконавче провадження № 75550349 та станом на грудень 2024 року позивач сплатив аліменти на трьох дітей у загальному розмірі 120364,05 грн. Оскільки позивач вважає, що він не є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то і підстави сплачувати аліменти на утримання цих двох дітей відсутні.
11.02.2025 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду відзив, в якому вказала, що твердження позивача про те, що він вважав старших дітей своїми рідними є неправдивими. На момент їх народження вона проживала з іншим чоловіком та з позивачем взагалі не була знайома. Відповідач зазначає, що її старші діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є рідними (біологічними) дітьми позивача. Коли вона познайомилась з позивачем її сину було вже 8 років, а доньці 5 років. На момент внесення змін до актових записів про народження дітей, а саме внесення відомостей про батька, позивач знав, що не є їх біологічним батьком, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
03.03.2025 року представник позивача адвокат Васильченко Г.І. подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що твердження відповідачки, зазначені у відзиві не підтверджуються жодними належними доказами. Також, звертає увагу суду, що відповідачка визнає, що позивач не є біологічним батьком її дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак продовжує отримувати аліменти на утримання цих дітей. Представник вважає, що оскільки позивач не є батьком дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , то і підстави для стягнення аліментів на їх утримання відсутні.
Ухвалою суду від 29.01.2025 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 19.02.2025 року.
06.03.2025 року представник відповідача подав до суду заяву про доручення доказів та заяву про виклик свідків, яка була судом задоволена.
25.03.2025 року закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті на 01.05.2025 року.
29.04.2025 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення
доказів, а саме рішення суду від 21.03.2013 року №2305/1054/12.
Представник позивача ОСОБА_16 в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що в 2013 році вона проживала в с. Онопріївка Тальнівського району разом зі своїми двома дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . В 2015 році її брат, який на той час був в зоні АТО, познайомив її з позивачем ОСОБА_17 . Спочатку вони спілкувались телефоном, а в 2016 році він приїхав до неї в гості. Пізніше вони почали жити разом, переїхали в м. Звенигородку, де в 2018 році у них народилась спільна дитина син ОСОБА_8 . В лютому 2022 року позивача призвали до лав ЗСУ. Коли він приїхав у відпустку, то вони вирішили зареєструвати шлюб. Після реєстрації шлюбу позивач сам запропонував записати двох її старших дітей на нього. В 2023 році вони розлучились. Батьком двох старших дітей був ОСОБА_18 , який помер приблизно в 2020 році, але вона записала дітей як мати одиначка, щоб отримувати допомогу від держави. Зверталась до суду із позовом про визнання ОСОБА_18 батьком дітей, але рішення суду не носила РАЦС.
Від третьої особи Звенигородського районного відділу ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснила, що відповідачка ОСОБА_20 є її двоюрідною тіткою. З 2003 року вона жила з ОСОБА_18 та у них народилось двоє дітей: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 . Про ОСОБА_21 вона дізналась приблизно в 2016 році. Відповідачка розлучилась з ОСОБА_18 , бо він зловживав алкоголем, а потім зійшлася із ОСОБА_22 і в них народився син ОСОБА_8 . ОСОБА_23 знав, що старші діти не його._Казав, що йому немає різниці хто їхній батько, оскільки він відчуває себе батьком. Про стосунки відповідачки із ОСОБА_22 свідок дізналася вж як у них народилась спільна дитина. До того ОСОБА_24 жила в Онопріївці та вони не часто спілкувались.
Свідок ОСОБА_25 пояснила, що позивач є сестрою її чоловіка та вони знайомі з 1986 року. Свідку відомо, що ОСОБА_24 проживала разом з ОСОБА_18 в с. Онопріївка до 2011 року та в період спільного проживання у них народилось двоє дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . З позивачем ОСОБА_17 свідок знайома з жовтня 2016 року. Вони з чоловіком зустрічали ОСОБА_22 на зупинці і привезли в село, коли він вперше приїхав в гості до ОСОБА_26 . ОСОБА_23 знав, що старші діти ОСОБА_20 не його. Коли ОСОБА_23 та ОСОБА_20 одружились, то у них народився спільний син ОСОБА_8 .
Свідок ОСОБА_27 пояснила, що вона є матір`ю ОСОБА_18 , з яким проживала ОСОБА_24 . Спочатку вони жили в м. Звенигородка, а потім переїхали в село Онопріївка. добре. З ОСОБА_18 відповідач ОСОБА_20 жила добре. У них народилось двоє дітей ОСОБА_28 і ОСОБА_29 , які є онуками свідка. Коли ОСОБА_18 став пиячити, то ОСОБА_20 з ним розлучилась. Потім вона познайомилась з ОСОБА_22 та стала з ним проживати. ОСОБА_23 знав, що діти не його, оскільки на момент їхнього знайомства з ОСОБА_20 вони вже були.
Свідок ОСОБА_30 пояснила, що відповідач ОСОБА_24 проживала з її дядьком ОСОБА_18 приблизно з 2003 року. У них народились діти ОСОБА_28 і ОСОБА_29 . ОСОБА_22 вперше побачила приблизно в 2015-2016 році в с. Онопріївка. Він сто відсотків знав, що діти ОСОБА_20 не його. ОСОБА_18 не допомагав своїм дітям після розлучення, бо випивав та не мав такої можливості.
Свідок ОСОБА_31 пояснив, що він був сільським головою в с. Онопріївка, а Безверха була його сусідкою. ОСОБА_23 з`явився в їхньому селі приблизно в 2015-2016 роках, коли брат ОСОБА_20 воював в зоні АТО та познайомив їх. Діти відповідача ОСОБА_32 і ОСОБА_29 це діти ОСОБА_18 . ОСОБА_23 не міг не знати, що ці діти не його.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази, оцінивши їх в сукупності з точки зору належності та допустимості, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України ОСОБА_9
народився ІНФОРМАЦІЯ_7 . В графі «відомості про матір» зазначено ОСОБА_1 , в графі «відомості про батька» зазначено ОСОБА_33 . Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.112).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану від 26.08.2022 року на підставі заяви про визнання батьківства №38/23.2-05-01-8-22 від 18.06.2022 року по батькові дитини змінено з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », відомості про батька змінено з « ОСОБА_33 » на « ОСОБА_2 ». Зміни внесені відповідно до ст. 126 Сімейного кодексу України (а.с. 169).
На підставі внесених змін було видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 21.06.2022 (а.с.110).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 , в графі «відомості про матір» зазначено ОСОБА_1 , в графі «відомості про батька» зазначено ОСОБА_33 . Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.52).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану від 26.08.2022 року на підставі заяви про визнання батьківства №39/23.2-05-01-08-22 від 18.06.2022 року по батькові дитини змінено з « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_14 », відомості про батька змінено з « ОСОБА_33 » на « ОСОБА_2 ». Зміни внесені відповідно до ст. 126 Сімейного кодексу України (а.с.53).
На підставі внесених змін було видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 54).
ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_5 , батьками якого вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 55 зворот).
Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 14.06.2022 року у Звенигородському відділ ДРАЦС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 131 (а.с. 13 зворот).
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.05.2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний(а.с.16-17).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.05.2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 30.04.2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Також судом встановлено, що рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.03.2013 року (справа 2305/1054/12) задоволено позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_34 ча, ІНФОРМАЦІЯ_9 , батьком ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Онопріївка Тальнівського району Черкаської області та ОСОБА_12 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 у с. Вільховець Звенигородського району Черкаської області. Зобов`язано відділ РАЦС Тальнівського районного управління юстиції Черкаської області внести відповідні зміни до актового запису про народження дітей.

Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними

чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захисті піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Таким чином, при вирішенні спорів щодо оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

Згідно з вимогами ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається:

1) за заявою матері та батька дитини;

3) за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Стаття 136 СК України передбачає, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

За приписами частини п`ятої статті 136 СК України особа, записана батьком дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент реєстрації себе батьком дитинивона знала, що не є її батьком.

Під час розгляду такого спору перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, в момент реєстрації себе батьком дитини знала, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України(частини 1-3статті 12 ЦПК України).

Таким чином, на позивача покладається тягар доведення, що на час реєстрації його батьком дитини він не знав, що не є її біологічним батьком.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі №127/25686/17 (пр. № 61-43951св18), від 06 травня 2020 року у справі

№641/2867/17-ц (пр. № 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року у справі №127/25686/17 (пр. № 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі №615/483/20 (пр. № 61-17337св20).

Разом з тим, відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №201/6130/19 (пр. № 61-9966св21) принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Тобто, суд має встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина 1статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

З огляду на положення частини 1статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_2 просить суд виключити відомості про нього як про батька з актових записів про народження дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому стверджує, що на момент реєстрації себе батьком дітей він не знав, що не є їхнім біологічним батьком, тобто що між ними немає кровного споріднення. Однак не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Відповідач ОСОБА_20 вказує на те, що її діти ОСОБА_35 та ОСОБА_36 були народжені задовго до знайомства зі ОСОБА_17 та їхнім біологічним батьком є ОСОБА_37 . Після народження у сторін спільної дитини ОСОБА_5 та реєстрації шлюбу позивач сам запропонував записати його батьком двох її старших дітей, на що вона погодилась. Однак після розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів ОСОБА_38 змінив свою думку та не бажає бути записаним батьком її дітей.

Такі доводи відповідачки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, оскільки повністю узгоджуються з матеріалами справи та дослідженими доказами, в тому числі показаннями свідків.

Суд враховує, що положення частини п`ятої статті 136 СК України захищають законні інтереси дітей, а тому подальша зміна позивачем свого первинного рішення про визнання батьківства не допускається, незалежно від мотивів такої зміни. Це відповідає принципу правової визначеності як складової верховенства права, що вимагає забезпечення стабільного правового становища дитини.

Отже, встановлені судом обставини та зібрані у справі докази забезпечують такий рівень доведеності того, що позивач ОСОБА_2 під час реєстрації його батьком дітей достовірно знав про те, що фактично не є біологічним батьком цих дітей, який не залишає розумних сумнівів щодо цього факту.

Оскільки позивач ОСОБА_2 знав, що він не є батьком дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , особисто, шляхом подання відповідної заяви, виявив бажання, щоб запис щодо батьківства був здійснений державними органами реєстрації цивільного стану, заздалегідь зареєструвавши шлюб з матір`ю, тому, з огляду на норми ч.5 ст.136 СК України, він не вправі оспорювати запис про своє батьківство, оскільки жодного порушення його прав не відбулось.

Інші позовні вимоги щодо зміни розміру аліментів та стягнення безпідставно отриманих коштів є похідними від вимоги про виключення відомостей як про батька з актового запису про народження дітей, а тому також не підлягають до задоволення.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити повністю.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, суд, керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, відносить понесені позивачем судові витрати на його користь.

Що стосується стягнення витрат на правову допомогу понесених відповідачем, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги,

оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 адвокатом Ястремським В.Я. укладено договір про надання правничої допомоги № б/н від 10.02.2025 року.

Згідно акту виконаних робіт до вказаного договору розмір гонорару за даним договором складає 8000 грн. та зазначено детальний розрахунок виконаних адвокатом робіт на виконання умов договору.

Беручи до уваги співмірність витрат зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідність їх за критерієм реальності, розумності їхнього розміру, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу є документально підтвердженими, а тому доцільним є стягнути з позивача всю суму понесених відповідачем витрат в розмірі 8000 грн.

На підставі викладеного керуючись ст. ст. 126, 134, 136 СК Українист. ст. 10, 12, 81, 82, 137, 141, 258, 263-265, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Васильченко Ганна Іванівна, до ОСОБА_1 , представник відповідача адвокат Ястремський Віталій Якович, третя особа Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про виключення відомостей про батька з актових записів про народження дітей, зміну розміру стягуваних аліментів та стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити повністю.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 8000 (вісім тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління

Міністерства юстиції (м.Київ), місцезнаходження: провулок Віктора Погорілого, буд.1, м.Звенигородка, Черкаська область, 20202.

Повний текст рішення виготовлено 16.07.2025 року.

Суддя Т.М. Кравченко