Провадження № 2/752/26/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 червня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів про реєстрацію іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом у якому, уточнивши та змінивши позовні вимоги, просить: визнати недійсним іпотечний договір № 977, укладений 20.05.2010 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_7 і скасувати проведену на підставі договору іпотеки № 977 від 20.05.2010 року державну реєстрацію права іпотеки та обтяжень на нерухоме майно ПАТ «Банк Національний Кредит», а саме на земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер :79:118:0038) та на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

На мотивування позовних вимог позивач вказує, що дізналася про те, що 29.07.2009 року ОСОБА_8 , нібито діючи від її імені на підставі довіреності від 29.07.2009 року, уклав з ОСОБА_7 договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер 79:118:0038) та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зауважує, що не підписувала довіреності, та не була в нотаріуса 29.07.2009 року, а знаходилася в Сполучених Штатах Америки.

При цьому, позивач зазначає, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.04.2023 року в справі № 752/16153/16-ц визнано недійсними довіреність від 29.07.2009 року, та договори дарування вказаних вище земельної ділянки та житлового будинку від 29.07.2009 року.

Також ОСОБА_9 вказує, що їй стало відомо про те, що ОСОБА_7 передано земельну ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер :79:118:0038) та житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 з метою забезпечення кредитного договору шляхом укладення з ПАТ «Банк Національний Кредит» іпотечного договору № 977 від 20.05.2010 року.

Позивач вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки ОСОБА_7 не мала законного права на вказане нерухоме майно, а тому не могла розпоряджатися ним, в тому числі й передавати в іпотеку ПАТ «Банк Національний Кредит».

Крім того, зазначає, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її спадкоємцями є діти: син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_5.

Посилаючись на викладене та те, що на даний час в державному реєстрі наявні записи про реєстрацію іпотеки та обтяжень, позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Хоменко О.Л. від 25.11.2016 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання (т. 1, а.с. 27).

09.02.2017 року до суду від первісного відповідача ПАТ «Банк Національний Кредит» надійшли заперечення на позовну заяву, в якій останнє просило в позові відмовити, посилаючись на те, що позивачем не обґрунтовано, яким чином нею підписано нотаріально посвідчену довіреність від 29.07.2009 року та, які дії нею вчинялися; оскільки вказана довіреність є підробленою, то зазначена обставина підлягає розслідування в порядку, визначеному кримінальними процесуальними нормами; ОСОБА_1 подано позовну заяву поза межами строку позовної давності (т. 1, а.с. 35-36, 36 зворот).

Ухвалою суду від 08.06.2017 року зупинено провадження в указаній справі до набрання законної сили рішенням суду в справі № 752/16153/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання довіреності та договорів дарування недійсними (т. 1, а.с. 84, 85)

Ухвалою судді Хоменко В.С. від 18.12.2023 року прийнято до свого провадження вказану справу, поновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання (т. 1, а.с. 120-121).

Ухвалою суду від 25.04.2024 року замінено у цій справі відповідача ПАТ «Банк Національний Кредит» його правонаступником ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 168-169).

Ухвалою суду від 29.05.2025 року підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні (т. 2, а.с. 58).

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, будучи повідомленими про день, час і місце розгляду справи в установленому цивільним процесуальним порядку. Представником позивача ОСОБА_12 подано заяву про розгляд справи без його та позивача участі.

Відповідачі в установленому цивільним процесуальним порядку повідомлені про розгляд вказаної справи, в судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, а також своїм правом на подачу письмового відзиву на позовну заяву не скористалися, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надали.

Третя особа Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи в установленому цивільним процесуальним порядку, в судове засідання свого представника не направив та від нього письмових пояснень на позовну заяву до суду не надходило.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.07.2009 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_8 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. за реєстровим № 1309 від 27.09.2009 року подарувала ОСОБА_7 земельну ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер :79:118:0038) та житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами дарування житлового будинку та земельної ділянки від 29.07.2009 року (т. 1, а.с. 4-5, 6-7).

20.05.2010 року ОСОБА_7 з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії 18ю/2010/05-658/2-1 від 20.05.2010 року передала в іпотеку ПАТ «Банк Національний Кредит» земельну ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер :79:118:0038) та житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором іпотеки, зареєстрованим в реєстрі № 977, на підставі якого також накладено заборону на відчуження зазначеного у цьому договорі нерухомого майна (зареєстровано в реєстрі № № 978, 979)(т. 1, а.с. 21-25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, а згідно із заповітом від 23.05.2015 року, спадкоємцями всього належного їй майна є її діти: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 8, 9-10).

Згідно з договором № 01-ЮО-2020 про відступлення прав вимоги від 24.01.2020 року та договором про відступлення прав вимоги від 28.01.2020 року ПАТ «Банк Національний Кредит» відступило права кредитора за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 18ю/2010/05-658/2-1 від 20.05.2010 року та іпотекодержателя за договором іпотеки від 20.05.2010 року, зареєстрованим в реєстрі № 977, ТОВ «ФК «Арбо Фінанс», яке в свою чергу відступило відповідні права ОСОБА_2 на підставі договорів про відступлення права вимоги від 11.05.2023 року(т. 1, а.с. 92-105, 141-154).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.04.2023 року в справі № 752/16153/16-ц визнаною недійсною довіреність, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_8 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. 29.07.2009 року, про що в Книзі реєстрації нотаріальних дій здійснено запис за реєстровим № 1309, визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. 29.07.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1319, а також визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га (1000 кв. м), кадастровий номер 79:118:038, що розташована на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. 29.07.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1315.

Вказане рішення суду набрало законної сили, а відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Отже, власник, керуючись виключно власними інтересами, здійснює щодо свого майна будь-які дії, які не повинні суперечити вимогам закону і не повинні порушувати прав та інтересів інших осіб та суспільства.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 ЦК України).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, судом з`ясовано, що ОСОБА_7 розпорядилася спірним нерухомим майна, передавши його в іпотеку ПАТ «Банк Національний Кредит», не маючи на це законного права, оскільки перед цим вона набула право власності на нього на підставі договорів дарування від 29.07.2009 року, які визнано в подальшому судом недійсними як незаконні та, які відповідно не породжують жодних правових наслідків, що в сукупності свідчить про ненабуття останньою статусу власника нерухомого майна та іпотекодавця, а також вказує на недійсність договору іпотеки від 20.05.2010 року, зареєстрованого в реєстрі № 977, адже за змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути лише належне іпотекодавцю на праві власності нерухоме майно, оскільки право розпорядження майном належить виключно його власнику, яким на той момент була позивач у справі ОСОБА_1 .

Саме до цього зводяться висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 05.06.2024 року в справі № 125/1227/22.

При цьому, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 31-1 Закону реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Таким чином, згідно із Законом рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону в разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на викладене, рішення суду про визнання недійсним договору саме по собі не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав.

У разі визнання недійсним договору, що стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, необхідно одночасно заявляти вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку.

Це відповідає позиції Верховного суду, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року в справі № 909/968/16.

Отже, проведену на підставі договору іпотеки від 20.05.2010 року, зареєстрованого в реєстрі № 977державну реєстрацію права іпотеки та обтяжень на нерухоме майно ПАТ «Банк Національний Кредит», а саме на земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер :79:118:0038) та на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно скасувати.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 року в справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 року в справі № 910/2861/18.

В зв`язку з наведеним, суд дійшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 є достатніми для захисту її прав та інтересів.

Що ж стосується посилань первісного відповідача ПАТ «Банк Національний Кредит» на необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності, то суд вказує про їх безпідставність, адже позивач, яка не була стороною оспорюваного правочину зазначала, що дізналася про його існування на початку січня 2015 року під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_13 про поділ майна подружжя, а з вказаним позовом звернулася до суду 05.10.2016 року, тобто в межах визначеного ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

І вказані обставини стороною відповідачів під час розгляду справи не спростовані.

За викладених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 1 693,80 грн (т. 1, а.с.3, 202), підлягають розподілу між сторонами відповідно до ст. 141 ЦПК України, тобто стягненню на користь позивача з відповідачів у рівних частках - по 546,60 грн з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 19, 76-81, 82, 89, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів про реєстрацію іпотеки - задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір, укладений 20.05.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_7 , зареєстрований в реєстрі № 977.

Скасувати проведену на підставі договору іпотеки від 20.05.2010 року, зареєстрованого в реєстрі № 977, державну реєстрацію права іпотеки та обтяжень на нерухоме майно Публічним акціонерним товариством «Банк Національний Кредит» (, адреса: вул. Тургенєвська, буд. № 52/58, м. Київ, 04053), а саме: на земельну ділянку площею 0,1га (кадастровий номер :79:118:0038) та на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 546,60 грн (п`ятсот сорок шість гривень60 копійок) з кожного.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_3 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_5 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_4 ;

третя особа: Орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, , місцезнаходження: вул. Васильківська, буд. 58, м. Київ, 03150.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко