Справа № 195/759/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

15.07.2025 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Омеко М.В., за участю секретаря судового засідання Мартинової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник, адвокат Івахненко Олександр Олександрович до Томаківської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача, адвокат Івахненко О.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності за набувальною давністю на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа житлових приміщень якого становить 70.70 кв.м., житлова площа становить 37,00 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок № 30 від 08.02.1988 року, номер реєстраційного запису в реєстровій книзі БТІ 8-134, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 починаючи з липня 2014 року фактично проживає у житловому будинку. який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок № 30 від 08.02.1988 року, номер реєстраційного запису в реєстровій книзі БТІ8-134.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В зазначений житловий будинок позивач вселилася та прийняла його в користування разом з присадибною земельною ділянкою за пропозицією свого батька ОСОБА_4 , який в ньому проживав після смерті своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При цьому офіційних договірних зобовязань щодо володіння чи користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою між ними не укладалося.

Батько позивача, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті батька, позивач в будинку виявила правовстановлюючий документ на житловий будинок - Свідоцтво про правоособистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 від 08.02.1988 року.

На сьогоднішній день позивач продовжує проживати у вказаному житловому будинку. Відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, добросовісно та безперервно (більше десяти років) володіє та користується будинком і присадибною земельною ділянкою, підтримує їх в належному стані, постійно робить в будинку поточний та капітальний ремонти, оскільки постійно там проживає. Оплачує комунальні послуги за користування електроенергією.

Позивач вказує, що володіння позивачем зазначеним житловим будинком не суперечило та не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб.

У зв?язку з чим звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами.

15.07.2025 року на адресу суду від представник позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Крім того представник позивача підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд задовольнити в повному обсязі.

Від Виконавчого комітету Томаківської селищної ради до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника та просять суд, ухвалити рішення на розсуд суду.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено та досліджено наступні правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок № 30 від 08.02.1988 року, номер реєстраційного запису в реєстровій книзі БТІ 8-134 ОСОБА_2 є власником житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є донькою ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 14.11.2002 року

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно довідки виконавчого комітету Томаківської селищної ради від 13.05.2025 року

ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 разом зі своїми дітьми, що зокрема підтерджується актом обстеження житлово-побутових умов від 13.05.2025 року

Відповідно до інформаційної довідки КП "Нікопольське районне бюро технічної інвентаризації " ДОР" із врахуванням даних останньої інвентаризації та архівних матеріалів станом на 01.01.2013 р., повідомлено що власником житлового будинку з будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 від 08.02.1988 року є ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача посилався на те, що з липня 2014 року позивач ОСОБА_1 фактично проживає у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок № 30 від 08.02.1988 року, номер реєстраційного запису в реєстровій книзі БТІ8-134.

В зазначений житловий будинок позивач вселилася та прийняла його в користування разом з присадибною земельною ділянкою за пропозицією свого батька ОСОБА_4 , який в ньому проживав після смерті своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та із зазначеного часу добросовісно, відкрито та безперервно володіє ним, а тому має право на набуття права власності на вищевказаний житловий будинок з будівлями та спорудами на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), які суд у силу ч. 4ст. 263 ЦПК України враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч.1ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18)). Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема у п. 5,9 вказаної постанови роз`яснено що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Крім того, пунктом 11 цієї постанови визначено, що враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ.

Позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При цьому, володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним.

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним є підставою для відмови у задоволенні позову про набуття права власності за набувальною давністю, у порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України.

Такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 та Верховного Суду у постанові від 28.04.2022 року у справі № 449/570/19.

Проаналізувавши вищенаведені норми чинного законодавства, а також врахувавши висновки щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, викладені в постановах Верховного Суду, суд прийшов до висновку, що позивач не довів того факту, що вона є доборосовісним володільцем, оскільки їй було відомо, що власником житлового будинку з будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 від 08.02.1988 року є ОСОБА_2 .

Жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 відмовився від права власності на житловий будинок, або ж відчужив їх позивачу, матеріали справи не містять.

За таких обставин, в даному випадку відсутня така ознака набувальної давності, як добросовісне володіння, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю позивачем на спірний будинок у порядку, передбаченому ч. 1ст. 344 ЦК України.

Доводи позивача про відкритість володіння позивачем вказаним нерухомим майном та можливість визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт відкритого користування нерухомим майном не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю у розумінні ст. 344 ЦК України.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено добросовісність заволодіння чужим майном та його тривалого і безперервного характеру, що є необхідними умовами для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 11, 12, 13,136,141, 247,258,259, 263-265,268,273,352,354ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник, адвокат Івахненко Олександр Олександрович до Томаківської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю- відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОККПП НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Томаківська селищна рада Нікопольського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого комітету, адреса місце знаходження: вул. Лесі Українки, 17, с-ще Томаківка, .

Суддя: М. В. Омеко