Справа № 127/3847/24
Провадження № 22-ц/801/1593/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 рокуСправа № 127/3847/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_3 - адвокатки Левицької-Корчун В. І. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Бойка В. М. від 01 травня 2025 року,

встановив:

05 лютого 2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом, за яким просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії), укладений 02 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Покликалась на те, що 25 березня 2011 року та 26 вересня 2017 року її чоловік ОСОБА_2 позичив ОСОБА_4 кошти на загальну суму 112 000 доларів США (відповідно 7 000 доларів США та 105 000 доларів США). 16 травня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 112 000 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року становило 3 002 586 грн 16 к. 02 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , без її згоди, укладено договір про відступлення прав вимоги (цесії), за яким ОСОБА_2 передав (відступив) ОСОБА_3 право вимоги на суми боргу за договорами позики в розмірі 112 000 доларів США з ОСОБА_4 . Коштів за договором про відступлення прав вимоги ОСОБА_1 не отримувала чим була позбавлена права на частку від наданих у позику грошей в сумі 112 000 доларів США, що були її з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя.

13 листопада 2024 року Вінницький міський суд ухвалою залучив до участі у справі як правонаступників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2025 року позов задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги (цесії), укладений 02 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 уклав оспорюваний договір цесії з ОСОБА_3 без її письмового погодження, розпорядившись таким чином спільним сумісним майном на власний розсуд без її згоди і повідомлення, доказів сплати коштів за договором, зокрема оригіналу розписки від 02 вересня 2021 року про отримання ОСОБА_2 200 000 грн 00 к. ОСОБА_3 не надав.

В апеляційній скарзі представниця відповідача ОСОБА_3 - адвокатка Левицька-Корчун В. І., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на те, що суд першої інстанції проігнорував те, що оспорюваний договір відступлення права вимоги (цесії) був укладений у тій самій формі, що й договори позик ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , тобто без її письмової на те згоди. Відтак, покликаючись на презумцію спільності майна подружжя, достеменно знаючи про долю грошових коштів, переданих в позику ОСОБА_4 вона повинна була знати й про укладення оспорюваного договору цесії, відповідно саме на позивачку покладався обов`язок доведення зворотнього.

Звертала увагу, що невідповідність суми, за яку було придбано борг, сумі самого боргу, не є підставою недійсності правочину щодо відступлення боргу. Виконання ж усіх умов договору цесії, внаслідок чого було закрито виконавче провадження за рішенням Вінницького міського суду від 16 травня 2018 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 112 000 доларів США у зв`язку із добровільним погашенням боргу новому стягувачеві ОСОБА_3 , позбавляло останнього необхідності зберігати оригінали відповідних документів, зокрема й розписки від 02 вересня 2021 року, факт написання такої розписки ОСОБА_2 не заперечував. Передання грошей за договором про відступлення права вимоги ОСОБА_3 ОСОБА_2 та документів, на підставі яких таке право виникло, ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтверджений актом приймання-передачі документів від 02 вересня 2021 року.

Вказувала на непослідовність поведінки ОСОБА_1 , яка, посилаючись на презумпцію спільності майна подружжя, тобто про обізнаність і погодження між ними щодо усіх питань розпорядження майном, зокрема коштами, які були надані в позику ОСОБА_8 , стверджує про необізнаність укладення її чоловіком ОСОБА_2 оспорюваного договору з ОСОБА_3 .

Зазначала, що позивачка обрала неправильний спосіб захисту її прав та інтересів, оскільки він не призведе до відновлення її права на спільне майно подружжя, натомість цей позов спрямований на відновлення прав її чоловіка ОСОБА_2 як кредитора ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції не дав оцінки її доводам про добросовісність поведінки ОСОБА_3 під час укладення оспорюваного договору, що виключає можливість визнання його недійсним за позовом особи, яка стверджує про порушення її прав укладенням такого договору.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене із дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються. Зміст його відзиву є фактичним відтворенням мотивів позовної заяви ОСОБА_1 , зокрема відповідач стверджував, що про укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги з ОСОБА_3 дружину ОСОБА_1 не повідомляв, а ОСОБА_3 не передавав йому грошей в сумі 200 000 грн 00 к. в оплату за цим договором.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Головчук В. А. у своєму відзиві на апеляційну скаргу також просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене із дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються. Покликався на ті ж обставини, що і в позовній заяві.

Звертав увагу на відсутність в ОСОБА_3 оригіналів як розписки про отримання коштів від ОСОБА_2 так і боргової розписки ОСОБА_4 (яка, натомість, була у ОСОБА_2 ).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що з 31 липня 1982 року ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перебувають у шлюбі (т. 1, а. с. 17).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2018 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 25 березня 2011 року та 26 вересня 2017 року в розмірі 112 000 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року становило 3 002 586 грн 16 к. (т.1, а. с. 12 - 14).

07 серпня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області на виконання рішення суду від 16 травня 2018 року видано виконавчий лист у справі №128/2672/17 (т. 1, а. с. 8).

15 квітня 2019 року заступником начальника Вінницького районного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі ДВС ГТУЮ у Вінницькій області) Штельмахом Д. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_6 з виконання цього виконавчого листа (т.1, а. с. 15 - 16).

02 вересня 2021 року між первісним кредитором ОСОБА_2 та новим кредитором ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги (цесії), відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах визначених цим Договором, Цедент передає (відступає) Цесіонарію, а Цесіонарій набуває належні Цедентові права вимоги суми боргу за договором позики від 25 березня 2011 року та 26 вересня 2017 року у розмірі 112 000,00 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року становить еквівалент 3 002 586 грн 16 к. з ОСОБА_4 (т.1, а. с.10 - 12 ).

Того дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено акт приймання-передачі документації, додаток 1 до договору відступлення прав вимоги (т.1, а. с. 9), а ОСОБА_2 написав розписку про те, що на виконання договору про відступлення прав вимоги (цесії) від 22 серпня 2021 року отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 200 000 грн 00 к. Притензій до ОСОБА_3 щодо виконання обов`язку сплатити вартість відступлення прав вимоги за договором від 02 вересня 2021 року немає (т.1, а. с. 156).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т.1, а. с. 59).

У статті 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання цих вимог, окрім вимог щодо форми правочину, тягне за собою його недійсність (частина перша статті 215 ЦК України).

Натомість стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже за загальним правилом доказування (частина третя статі 12, частина перша 81 ЦПК України) саме на особу, яка оспорює правочин покладається обов`язок доведення обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 вказала, зокрема на таке:

«В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20))».

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частини перша - третя статті 61 СК України).

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Стаття 192 ЦК України визначає поняття грошей (грошових коштів) як особливого виду майна - законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За загальним правилом право володіння - це забезпечена законом можливість фактичного панування над річчю, утримання її у сфері свого господарювання.

Право користування - забезпечена законом можливість власника вилучати з речі її корисні властивості відповідно до її призначення, одержувати плоди і доходи, з метою задоволення різноманітних потреб.

Право розпорядження - забезпечена законом можливість власника визначати фактичну та юридичну долю речі: передавати її іншим особам у власність чи тимчасове володіння і користування, а в деяких випадках - і в розпорядження (договір комісії).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (частина перша статті 1046 ЦК України).

За змістом цих норм випливає очевидний висновок про те, що розпорядження спільним сумісним майном подружжя, до якого позивачка відносить грошові кошти, які були позичені ОСОБА_4 (підстава позову), відбулося, відповідно, 25 березня 2011 року та 26 травня 2017 року, з часу укладення відповідних договорів позики.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт перший частини першої статті 512 ЦК України).

Правочин щодо зміни кредитора у зобов`язанні, зокрема договір про відступлення права вимоги (цесії) не підміняє собою самого зобов`язання, а тому не можу вважатися правочином про розпорядження майном, його ж форма повинна відповідати формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).

Отже, якщо договір позики був укладений у простій письмовій формі у виді відповідної розписки, у якій позикодавцем (кредитором) зазначено лише одного з подружжя, такий договір укладався без письмової згоди іншого з подружжя, то й підстав для отримання письмової згоди того з подружжя, хто не був зазначений стороною договору позики, для укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) немає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Звертаючись із цим позовом позивачка вказувала, що внаслідок укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги порушується її право спільної сумісної власності з ОСОБА_2 на кошти загальною сумою 112 000 доларів США, які були передані в позику ОСОБА_4 .

Наслідком визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) є повернення його (договору) сторін до попереднього (того, який існував до укладення договору) стану (частина перша статті 216 ЦК України).

Очевидно, що повернення до попереднього стану сторін договору про відступлення права вимоги, зокрема повернення такого права до чоловіка позивачки ОСОБА_2 не поновить право спільної сумісної власності на кошти, відчужені ним за договорами позики.

Верховний Суд сформував усталену практику про те, що ефективним способом захисту прав одного з подружжя в разі відчуження спільного майна іншим без відповідної письмової згоди та не в інтересах сім`ї є саме вимога до того, хто таке відчуження здійснив, про компенсацію частини вартості відчуженого майна.

Так в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), на які послалася представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділ;

- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З огляду на це, а також пояснення представника позивачки - адвоката Головчука В. А. про те, що ОСОБА_2 мав партнерські бізнес взаємини з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , повністю йому довіряв (не дивлячись на добровільне невиконання боргового зобов`язання та наявність судового рішення про стягнення боргу, відкриття виконавчого провадження з його виконання) і розраховував повернути борг за рахунок майна померлого, зокрема станції технічного обслуговування автомобілів в с. Якушинці Вінницького району Вінницької області, а договір відступлення права вимоги був підписаний ним саме з метою забезпечення ОСОБА_3 шляхом надання юридичних послуг адвоката та фізичної охорони майна станції техобслуговування повернення цього нерухомого майна у власність ОСОБА_4 , оскільки земельна ділянка та розташовані на ній будівлі перебували під арештом за ухвалами суду про забезпечення позову дружини ОСОБА_4 до нього про поділ майна, вбачається очевидний висновок про те, що метою цього позову є не захист права позивачки на частку у спільному майні подружжя, а унеможливлення виконання рішення суду про поділ майна подружжя у разі його задоволення і створення таким чином умов для набуття ОСОБА_2 права на майно станції техобслуговування, що належала ОСОБА_4 .

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див., зокрема постанову Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц).

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що поведінку позивачки, яка не давала письмової згоди на розпорядження її чоловіком ОСОБА_2 спільними сумісними коштами в загальній сумі 112 000 доларів США, не вимагала визнання недійсними договорів позики чи компенсації її частки відчужених грошових коштів, але вимагає визнання недійсним укладеного її чоловіком договору відступлення права вимоги щодо стягнення цих грошей, очевидно суперечить її та її чоловіка ОСОБА_2 попередній поведінці, на яку розумно покладався відповідач ОСОБА_3 .

Щодо висновку суду про ненадання оригіналу розписки ОСОБА_2 про отримання 200 000 грн 00 к. від ОСОБА_3 , то, як зазначалося вище, невиконання умов договору не може бути підставою його недійсності.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у позові.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою - другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови у задоволенні позову (що має місце у цій справі) - на позивача.

Отже з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 453 грн 44 к.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_3 - адвокатки Левицької-Корчун В. І. задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2025 року скасувати і постановити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 453 (одну тисячу чотириста п`ятдесят три) грн 44 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 14 липня 2025 року).

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 .

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук