Провадження № 2/638/1906/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2025 Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Штих Т.В.

секретаря судового засідання Ковальчук А. П.,

розглянувши матеріали позовної заяви представника ОСОБА_1 адвоката Лихачова Романа Борисовича до Печенізька селищна військова адміністрація Чугуївського району Харківської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

встановив:

07 листопада 2024 року Лихачов Р. Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Печенізької селищної військової адміністрації Чугуївського району Харківської області, третя особа ОСОБА_2 в якому просив визнати за ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 , з травня 1997 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом від 06.09.2024 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №402317696 від 05.11.2024 право власності на 1/2 частину належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: б/н, виданий 12.09.1996, видавник: Чугуївська державна нотаріальна контора. Право власності на іншу 1/2 частину не зареєстроване.

17.10.2024 року виготовлено технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, Позивач проживає у будинку, що є предметом спору понад 10 років, а саме з травня 1997 року, але не зареєстроване право власності на будинок чинить перешкоди у вільному користуванні.

Ухвалою суду від 11.11.2024 позовну заяву залишено без руху.

14.11.2024 до суду надійшла заява про виправлення недоліків.

20.11.2024 по справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 25.02.2025 справу призначено до судового розгляду.

Представник позивачки в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав.

Позивачка в судовому засіданні зазначила, що просить щоб суд визнав її власницею будинку, оскільки при купівлі вони не підписали договір, потім власник помер, один із його синів також помер, доля інших їй не відома.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив проводити розгляд справи за його відсутністю, просив ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Третя особа проти позову не заперечувала, вказала, що визнання права власності на будинку за позивачкою потрібне їй для оформлення допомоги.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , пояснила, що знає позивачку майже 18 років, підтверджує її безперервне проживання за адресою спірного майна, зазначила, що вони є сусідами та спілкуються.

Заслухавши позивача, третю особу, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідно до копії акту, складеним депутатом Мариненком Ю. І. від 06.09.2024 ОСОБА_1 , 1980 року народження, з травня 1997 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 , також це підтверджується підписами сусідів.

Відповідно до інформаційної довідки № 402317696 від 05.11.2024 право власності на частину житлового будинку «А», з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 , право власності на іншу частини не зареєстроване.

У технічному паспорті на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами від 02.10.2024 року, зазначено, що ОСОБА_1 є замовником технічної документації на будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Копіями квитанцій про сплату комунальних послуг підтверджується, що ОСОБА_1 , користується комунальними послугами та сплачує за їх користування, тобто утримує майно за адресою АДРЕСА_2 , також це підтверджується копіями актів перевірки фазування приладів обліку, копією договору про подання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 10.08.2005.

Відповідно до копії листа з КП «Печенізьке Бюро технічної інвентаризації» станом на 1997 рік право власності на майно за адресою АДРЕСА_1 була зареєстроване: за ОСОБА_4 , та за ОСОБА_5 .

Станом на момент звернення представника позивачки із заявою до БТІ (26.02.2025) відсутня інформація щодо реєстрації права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду України у Постанові 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, п.66-67).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Суд, проаналізувавши надані стороною позивача докази доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову

Так, суд вважає, що в даній справі відсутні правові підстави, встановлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на нерухоме майно. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на майно на підставі статті 334 ЦК України можливо лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Недоведеність позивачем однієї з обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, унеможливлює задоволення позову про визнання права на майно набувальною давністю.

Суд вважає недоведеним позивачкою добросовісності набуття майна та відсутність складових ст. 344 ЦК України для визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 вказано: «Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

В порядку ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, та підтверджується позивачкою, що вона уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, проте сторони не зареєстрували його у встановленому законом порядку, отже позивачка знала хто був власником майна на момент його заволодінням.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Зі змісту висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вбачається, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, правомірність набуття права власності на майно, добросовісності та безтитульності, безперервності володіння ним без правової підстави.

Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Суд вважає, що саме по собі користування спірним будинком позивачкою після передачі будинку їй власником домоволодіння, сплата комунальних платежів та проведення там ремонтних робіт, відсутність у позивачки правовстановлюючих документів на майно, не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_1 адвоката Лихачова Романа Борисовича до Печенізька селищна військова адміністрація Чугуївського району Харківської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_1 адвоката Лихачова Романа Борисовича до Печенізька селищна військова адміністрація Чугуївського району Харківської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Судові витрати вважати сплаченими позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 липня 2025 року.

Головуючий Т. В. Штих