ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м.Суми

Справа №592/12238/23

Номер провадження 22-ц/816/904/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Страшенко Анни Валеріївни

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 жовтня 2024 року, в складі судді Костенка В.Г., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 15 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и в:

14 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання правочину частково недійсним.

Свої вимоги мотивував тим, що у 2014 році він разом з дружиною вирішили придбати квартиру. Дочка ОСОБА_2 (відповідачка по справі) запропонувала оформити договір на неї, при цьому пообіцяла у майбутньому оформити квартиру на онука. 18.03.2014 року на підтвердження такої домовленості з відповідачкою був складений відповідний договір. 18.03.2014 року від імені дочки ОСОБА_2 з ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» укладений договір купівлі-продажу майнових прав №3607-К на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 195705 грн. 10.10.2014 року укладений договір купівлі-продажу майнових прав №3924-Н та 27.04.2015 року додатковий договір №1 до цього договору, згідно яких предметом договору визначено об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_2 . Позивач вніс усі кошти за об`єкт нерухомості у сумі 311322 грн, а після оформлення прав на квартиру здійснив у ній ремонт. Однак, відповідачка не переоформила квартиру на онука ОСОБА_4 . Вважає, що фактично договір укладався ним, що є підставою для визнання правочину недійсним за ч.ч. 1 й 3 ст. 203 ЦК України.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №3249-Н від 10 жовтня 2014 року та додатковий договір №1 від 27.04.2015 року до нього, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко», у частині покупця, визнавши ОСОБА_1 покупцем за цим договором.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 жовтня 2024 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» про визнання правочину частково недійсним, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 адвокат Страшенко А.В., посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вказує, що проплату по договору за квартиру здійснював позивач з дружиною, що підтверджується їх підписами у відповідних квитанціях та пред`явленням їх продавцеві. Відповідачка лише ставила підписи у договорах і не мала на меті набувати у власність квартиру. Суд безпідставно відмовив у витребуванні квитанцій про оплату за квартиру з ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК».

Доводить, що саме вчиняючи дії, направлені на виконання умов договору, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко», з метою оформлення права власності на квартиру, майнові права на яку були предметом даного договору, позивач фактично виступав стороною цього договору, і вважаючи себе стороною договору, провів розрахунки по договору.

Зазначає, що судом першої інстанції не було вирішене питання про допит свідка директора з маркетингу ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» ОСОБА_5 , яким проводилися попередні переговори щодо питань придбання нерухомості та укладення оспорюваного договору, і від імені компанії укладалися відповідні договори, тому він обізнаний про обставини придбання квартини.

Вважає, що суд обмежився лише дослідженням одного доказу пояснень сторін, і не забезпечивши повного, всебічного, об`єктивного розгляду справи, ухвалив рішення на припущеннях та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для визнання правочину недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заява представника ОСОБА_1 адвоката Челядіна С.В. про перенесення розгляду справи з метою ознайомлення зі справою в електронному вигляді через особистий кабінет задоволенню не підлягає. Адвокат Челядін С.В., з огляду на час виконання ним повноважень, згідно ордера від 15.07.2025 р., мав достатньо часу для ознайомлення зі справою в електронному вигляді, заяв про надання додаткового часу для ознайомлення зі справою до апеляційного суду від ОСОБА_6 не надходило. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 повідомлені про час і місце розгляду справи. Їх явка до апеляційного суду не є обов`язковою, а їх позиція є чіткою і зрозумілою. Тому розгляд справи можливий без позивача та його представника Челядіна С.В., а також без представника ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко», яка також повідомлена про час і місце розгляду справи.

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Страшенко А. В. про витребування з ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» квитанцій про внесення готівки та виклик свідка ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, оскільки дане клопотання заявлялося позивачем в суді першої інстанції і місцевий суд, з огляду на заявлені вимоги та характер доказів, які мають бути подані на підтвердження даних вимог, обґрунтовано відмовив в їх задоволенні. Апеляційна скарга не містить ґрунтовних мотивів на спростування висновків місцевого суду щодо даних клопотань та наявність підстав для задоволення останніх в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 адвоката Якименко О. І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.12.2020 року, справа № 592/11756/20, яке набрало законної сили 04.01.2021 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , які перебували у шлюбі з 09.08.2003 року.

18.03.2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» укладений договір купівлі-продажу майнових прав №3607-К на об`єкт будівництва за адресою АДРЕСА_1 , вартістю 195 705 грн.

02.09.2014 року ОСОБА_2 подала ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» заяву у якій просила розірвати договір, а кошти сплачені за договором №3607-К від 18.03.2014 просила зарахувати як сплату за договором № 3924-Н від 10.10.2014 року.

10.10.2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» укладений договір купівлі-продажу майнових прав №3924-Н на об`єкт будівництва за адресою АДРЕСА_3 , вартістю 311322 грн. Сторони дійшли згоди, що сплата за договором проводилися чотирма платежами до 15.10.2014 року, 30.12.2014 року, 30.06.2015 року, 30.12.2015 року.

27.04.2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» укладений Додатковий договір №1 до цього договору купівлі-продажу майнових прав №3924-Н, за яким визначено об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_2 .

24.04.2016 року між ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» та ОСОБА_2 складений акт прийому-передачі квартири, яким передано останній квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» 04.10.2016 року за Вих. 10/1376 видало довідку, якою підтвердило повну сплату коштів за договором купівлі-продажу майнових прав №3924-Н на об`єкт будівництва за адресою АДРЕСА_2 .

18.10.2016 року до державного реєстру внесені відомості про право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 на підставі зазначеного договору від 10.10.2014 року та додаткового договору до нього №1 від 27.04.2015 року.

Крім того, позивачем надано договір від 18.03.2014 року та додаткову угоду до нього 10.10.2014 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Договір від 18.03.2014 року складений у простий письмовій формі щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 зобов`язався надати 195705 грн та перераховувати на рахунок забудовника, а ОСОБА_2 зобов`язалася до 25.03.2014 року укласти договір купівлі-продажу майнових прав, а у строк до 28.04.2023 року подарувати квартиру ОСОБА_4 . В разі невиконання договору ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кошті у сумі 195705 грн, що відповідає 18000 доларів США.

За додатковою угодою від 10.10.2014 року сторони договору домовилися, що ОСОБА_1 зобов`язався надати 311322 грн та перераховувати на рахунок забудовника, а ОСОБА_2 зобов`язалася строком до 17.10.2014 року укласти договір купівлі-продажу майнових прав щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та подарувати її ОСОБА_4 . В разі невиконання договору ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кошті у сумі 311322 грн, що відповідає 24000 доларів США.

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання правочину частково недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що в супереч вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності оспорюваних правочинів. При цьому судом відхилено, як докази договір від 18.03.2014 року та додаткову угоду до нього 10.10.2014 року, що укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі, що не відповідає встановленим законом вимогам до договору дарування, а також зазначено, що наявність інтересу позивача до вказаної квартири не є підставою, вважати, що оспорюваний договір суперечить закону чи волевиявлення сторін правочину було не вільним чи не відповідало їх волі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1 ст. 204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Із викладеного вбачається, що за положеннями Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин не може суперечити законодавству, а волевиявлення на укладення його має бути вільним та спрямованим на реальне настання наслідків. Законодавець закріпив правомірність правочину поки його недійсність не встановлена рішенням суду або прямо передбачена законом.

Із урахуванням заявлених підстав позову правочин може бути визнаний судом недійсним, зокрема у тому випадку, коли він не відповідає закону або вчинений без вільного волевиявлення сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається, позивачем не доведено належними доказами, що на час укладення оспорюваних правочинів відповідачка діяла від його імені, а не укладала правочини з власної волі та з наміром набути у власність квартиру.

Усі договори, заява та, в подальшому складений акт прийму-передачі квартири, підписані саме ОСОБА_2 , як покупцем нерухомого майна (а.с.8-17, 19).

Обставини внесення платежів позивачем ОСОБА_1 на виконання договору купівлі-продажу майнових прав, укладеному ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко», не впливають на обсяг прав відповідачки за цим договором.

Крім того, довідка ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» від 04.10.2016 року про проведення розрахунків за об`єкт інвестування інвестором у повному обсязі, видавалася саме відповідачці ОСОБА_2 , у які також зазначено, що вона має право на набуття у власність квартири АДРЕСА_5 (а.с. 18).

Також, до відповідного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно 18.10.2016 року внесені відомості про ОСОБА_2 як власника зазначеної квартири, набутої на підставі оспорюваних договору від 10.10.2014 року та додаткового договору до нього №1 від 27.04.2015 року.

Виходячи з викладеного та з урахуванням наведених правових нормам, що визначають підстави недійсності правочину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Усупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами наявність домовленості із відповідачкою про укладення нею оспорюваних правочинів від його імені та надання їй відповідної суми грошових коштів для оплати по договору.

Судом першої інстанції правильно надана критична оцінка договору від 18.03.2014 року та додатковій угоді до нього від 10.10.2014 року, які укладені між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 у простій письмовій формі, що не відповідає визначеним законом вимогам до договору дарування,

Щодо доводів апеляційної скарги про процесуальні порушення під час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

У абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК визначено, що порушення норм матеріального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи предмет позову та положення ст.ст. 76-78 ЦПК щодо доказування, посилання позивача на порушення судом норм процесуального права не є підставою для скасування чи зміни правильного по суті рішення.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Страшенко Анни Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов