Провадження № 22-ц/812/1224/25 Суддя першої інстанції Кокорєв В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року м. Миколаїв Справа № 489/8090/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Носікову І.М.,

за участі представниці позивача Козій А.О.,

представниці відповідачки Кучерявої Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , на заочне рішення Ленінського (натепер Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2025 року, повне судове рішення складено 19 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кокорєва В.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДивоСвіт» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

11 жовтня 2024 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДивоСвіт» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. В квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку зареєстрована одна особа ОСОБА_1 .

Право власності на таку квартиру ні за ким не зареєстровано. Квартира не приватизована.

Під час обстежень житлового фонду було виявлено, що в квартирі АДРЕСА_3 відповідачка не мешкає 2,5 років по теперішній час.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_1 зі сплати за житлово-комунальні послуги станом на травень 2024 року становила 64 434.27 грн.

Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ленінського (натепер - Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2025 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Миколаївської міської ради витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , але фактично не проживає за цією адресою понад 6 місяців (більше 3 років), що підтверджується Актом від 20 червня 2024 року. Крім того, ОСОБА_1 не несе витрати на утримання квартири, комунальні платежі не сплачує (має заборгованість зі сплати за надані комунальні послуги), інших домовленостей між позивачем та відповідачкою не встановлено. Будь-яких доказів, які б підтверджували інше, до суду не надано.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка має намір приватизувати житло, вона розпочала збір необхідних документів, витребувала відповідні докази з архіву тощо. То ж є неприпустимим стверджувати, що вона втратила інтерес до житла, не дбає про нього, тим паче, що іншого житла вона не має.

ОСОБА_3 не є особою, яка втратила інтерес до свого житла, оскільки це її єдине помешкання, по поверненню в Україну їй та доньці з двома дітьми не буде куди йти, не буде де проживати, діти залишаться просто на вулиці. Судом при прийнятті рішення не було враховано, що право на проживання в квартирі має і донька заявниці, ОСОБА_4 , яка зареєстрована там, її не було долучено в склад учасників справи, а отже порушені її права та інтереси, пов`язані з правом проживати та користуватися квартирою.

Акт про не проживання ОСОБА_1 не може бути належним докази обґрунтованості позовних вимог, оскільки з акту невідомо ким являються ті особи, що підписали акт, чи не зацікавлені вони у звільненні житла тощо, також не зазначено про причини не проживання там ОСОБА_1 . Наявність заборгованості у заявниці за житлово-комунальні послуги, через її скрутне матеріальне становище, є тимчасовою.

В ході розгляду справи судом не досліджувалось питання незнаходження відповідачки у квартирі, отже поважність причин відсутності ОСОБА_1 за місцем її реєстрації не була оцінена судом, позивачем не був доведений факт переїзду, відселення відповідачки, її доньки в іншу місцевість, країну тощо.

Посилання позивача на те, що відповідачка не бере участі в утриманні квартири, не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці позивача та представниці відповідачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що відповідно до довідки Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 12 лютого 2024 року орган приватизації не приймав розпоряджень щодо приватизації житла за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідно до листа Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 12 лютого 2024 року квартира АДРЕСА_4 належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09 березня 1992 року № 62 (ЖКО Ленінського (Інгульського) району та ЖКО Заводського району).

Згідно з листом Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації Миколаївської міської ради від 27 березня 2024 року станом на 28 грудня 2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_6 не зареєстровано.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 березня 2024 року право власності на квартиру АДРЕСА_7 ні за ким не зареєстровано.

Відповідно до акту про не проживання особи від 20 червня 2024 року, підписаному ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в квартиру АДРЕСА_4 на даний час та на протязі 2,5 років ніхто не проживає. У даній квартирі біля 7 років назад проживали ОСОБА_8 (померла) та ОСОБА_1 .

Як слідує з відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 квітня 2024 року ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в архіві відсутній актовий запис про смерть, складений на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як слідує з рахунку-повідомлення за травень 2024 за адресою: АДРЕСА_5 рахується заборгованість за комунальними послугами. Розмір заборгованості підтверджується також довідкою, що міститься в матеріалах справи, а саме що станом на 30 листопада 2024 року заборгованість за квартирою АДРЕСА_2 складає 19 829.01 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині 3 статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зауважував, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у частині 1 статті 71 ЖК Української РСР строки.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Документи надані позивачем не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки не підтверджують достовірних даних щодо строку відсутності відповідачки ОСОБА_1 у спірній квартирі та інформації щодо причин її не проживання у спірному приміщенні. Сам факт її не проживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є не проживання понад шість місяців в жилому приміщенні без поважних причин.

На підтвердження поважності причин не проживання в спірній квартирі ОСОБА_1 при звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення надала письмові докази на підтвердження поважності причин відсутності її та членів її сім ї в спірній квартирі. При цьому пояснила, що у березні 2022 року вона разом зі своєю донькою ОСОБА_9 , яка також зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_4 , вимушена була покинути м. Миколаїв через початок повномасштабного вторгнення рф на територію України. Перетин кордону відбувся пунктом «Паланка», згодом родина виїхала до австрії, потм до Італії, де наразі тимчасово проживають ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_9 , двоє онуків.

Учасником справи є ОСББ «Диво світ», голові ОСББ достименно відома ситуація заявниці і її контакти також, оскільки у 2023 році голова ОСББ «Диво світ» Зорька О.О. звернувся до ОСОБА_3 через потребу потрапити в квартиру для здійснення ремонтних робіт, на що остання давала свою згоду шляхом направлення відповідної заяви.

На підтвердження цих пояснень надала: (з а.с. 78 по 87, 104) закордонний паспорт на ім`я ОСОБА_10 , свідоцтво видане Посольством України в Італійській Республіці від 25 травня 2022 року про ідентифікацію особи, ОСОБА_11 , як громадянина України, закордонний паспорт на ім`я ОСОБА_12 з відмітками про перетин кордону на пункті «Паланка», в`їзд та виїзд з Єгипту, свідоцтво про народження ОСОБА_4 та її паспорт громадянина України, довідку від 21 лютого 2024 року № 30 видану Посольством України в Італійській Республіці про те, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м. Терні, регіон Умбрія, Італійська Республіка набула громадянства України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України», закордонний паспорт на ім`я ОСОБА_13 , довідку від 28 квітня 2025 року № 52 видану Посольством України в Італійській Республіці про те, що ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець м. Терні, регіон Умбрія, Італійська Республіка набув громадянства України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України», скріншот переписки відповідачки з головою ОСББ, з приводу доступу до квартири останньої.

Оцінюючи надані стороною відповідача докази, апеляційний суд дійшов висновку про важність причин відсутності відповідачки в спірній квартири, оскільки наслідками збройної агресії РФ проти України є значна кількість постраждалих цивільних осіб, зокрема тих, які змушені були покинути своє місце проживання внаслідок збройної агресії проти України та переміститися на більш безпечні території за межі України.

Крім того, позивачем при звернення до суду не враховано, що у спірній квартирі з 10 березня 1999 року зареєстрована та проживає дочка відповідачки - ОСОБА_4 , яка є членом її сім`ї, однак позивач у справі на ці обставини не посилається, як і не надає будь-яких доказів, що квартирою користуються ще й інші особи, крім відповідачки.

Суд першої інстанції наведених вимог матеріального права не врахував, обставини справи встановив не в повній мірі та не надав належної оцінки наданим стороною позивача доказам, а тому безпідставно дійшов висновку про доведеність факту не проживання відповідачки ОСОБА_1 у спірному житлі без поважних причин понад строки, встановлені статтею 71 ЖК Української РСР.

Апеляційний суд виходить з того, що доводи позивача щодо не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі з березня 2022 року без поважних причин не є переконливими, оскільки не відповідають матеріалам справи і не підтверджені достатніми, належними і допустимими доказами.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Прецедентна практика Європейського Суду з прав людини доводить, що втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Позивач виконавчий комітет Миколаївської міської ради не аргументував ні мети, яку він переслідував, подавши позов про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, ні співмірність відповідній меті, а обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішення позовних вимог стосовно відповідачки ОСОБА_1 заслуговують на увагу.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт 4 частина 1 статті 376 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено без належного застосування норм матеріального права та без дотриманням норм процесуального права, тому це рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга за вимогами відповідачки ОСОБА_1 підлягає задоволенню, то витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633 грн 60 коп. підлягають стягненню з виконкому Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 . Судові витрати виконкому Миколаївської міської ради, пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції у зв`язку зі скасуванням рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_1 , слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Ленінського (натепер Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДивоСвіт» про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , відмовити.

Стягнути з виконавчого комітету Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 3 633 грн 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 16 липня 2025 року.