Справа № 486/1413/24
Провадження № 2/486/254/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Південноукраїнськ

Південноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Маляновій А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Приватне підприємство «Кайрос-Авто», ОСОБА_4 , про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності,

учасники справи позивач ОСОБА_1 , представник позивача Вєлєв І.І., відповідач ОСОБА_2 , представники відповідача Булай В.С., Загородній С.С. в режимі відеоконференції, треті особи ОСОБА_3 , Приватне підприємство «Кайрос-Авто», ОСОБА_4 , представники третіх осіб Вітів В.А., ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

29 серпня 2024 року ОСОБА_1 , яка діє через свого представника адвоката Вєлєва І.І., звернулась із позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Приватне підприємство «Кайрос-Авто», ОСОБА_4 , в якому просить витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на її користь належний їй автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, колір сірий, VIN, № кузова (шасі, рами) - НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер - НОМЕР_2 , технічний паспорт та ключі до замка запалення автомобіля, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , та визнати право власності за ОСОБА_1 на зазначений автомобіль, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу.

Свою позицію представник позивача обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з 23 березня 2019 року є власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, сірого кольору, VIN номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (до 20 січня 2022 року), номерний знак НОМЕР_4 (до 20 січня 2022 року). Право власності позивач набула за договором купівлі-продажу № 5152/2019/1376049 від 23 березня 2019 року укладеному в ТСЦ № 5152.

Наприкінці січня 2022 року позивач довідалась, що невідомими їй особами було відчужено належний їй транспортний засіб. 03 лютого 2022 року позивач звернулась до чергової частини ВП № 2 ОРУП № 1 з відповідною заявою з метою встановлення фактичних обставин та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

03 лютого 2022 року на підставі зазначеної заяви відкрито кримінальне провадження №0000133 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

В рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000133 від 03 лютого 2022 року викрито протиправну схему щодо незаконного заволодіння та відчуження належного позивачу автомобіля. З метою приховування своєї протиправної діяльності та подальшої легалізації зазначеного автомобіля його було відчужено декілька разів (при цьому втретє автомобіль було відчужено всупереч ухвали про арешт майна): 20 січня 2022 року перереєстрація на ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу № 7895/22/000074 та присвоєно автомобілю державний номерний знак НОМЕР_5 ; 02 лютого 2022 року перереєстрація на ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу № 6141/2022/3082042 та присвоєно автомобілю державний номерний знак НОМЕР_6 ; 10 травня 2022 року перереєстрація на ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу № 4842/2022/3167398 та присвоєно автомобілю державний номерний знак НОМЕР_2 .

Невстановлена особа виконала підпис на Договорі комісії №7895/22/000074 від 19 січня 2022 року, на підставі якого було відчужено належний позивачу транспортний засіб. При цьому позивач не була учасником та стороною зазначеного правочину та не надавала свою згоду будь-яким третім особам на відчуження та розпорядження належним їй транспортним засобом. Таким чином, відчуження ПП «Кайрос-Авто», в особі ОСОБА_6 , від імені позивача на користь ОСОБА_3 є протиправним, а отже, такий договір є неукладеним та недійсним.

Вважає, що стороною позивача надано належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження того, що договір комісії, яким, нібито позивач уповноважила ПП «Кайрос-Авто» представляти її інтереси при відчуженні належного їй автомобіля, нею не підписувався. Жодних грошових коштів від продажу належного позивачу автомобіля вона не отримувала, оскільки не брала участь у зазначених правочинах. Наразі спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 та має державний номерний знак НОМЕР_2 .

Зазначає, що права та інтереси позивача, як єдиного законного власника TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, колір сірий, VIN, № кузова (шасі, рами) - НОМЕР_1 , порушуються, а тому позивач вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року у Територіального сервісного центру МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) № 4842 було витребувано докази.

16 червня 2025 року представником відповідача надані додаткові пояснення по справі, в яких зазначено, що при передачі майна у володіння мало місце воля позивача, що унеможливлює задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача, тому підстави для задоволення даного позову відсутні.

17 червня 2025 року представник третьої особи ОСОБА_5 також надав до суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що звертаючись із позовом до суду, позивачкою не надано доказів того, що ОСОБА_2 чи попередній власниці автомобіля ОСОБА_4 було відомо про наявність будь-яких перешкод для укладення правочинів із спірним автомобілем.

Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав. Стверджував, що позивач не підписувала договір комісії № 7895/22/000074 від 19 січня 2022 року, на підставі якого було відчужено належний позивачу транспортний засіб. Доказом цього є висновок почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні. Востаннє зазначений транспортний засіб було перереєстровано на ОСОБА_2 . Вважає зазначений позов віндекаційним, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову. Позивач дійсно передала сину автомобіль, вже з володіння сина автомобіль вибув незаконно, а договір був підроблений. Заявив про надання розрахунку судових витрат.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовної заяви. Зазначав, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а докази того, що дане авто було відчужено із володіння позивача не є беззаперечними. Позивач добровільно передала авто своєму сину, що підтверджується інформацією на другій сторінці позовної заяви, а тому, підстав для задоволення позову немає.

Сторони та треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши представників сторін, дослідивши докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно реєстраційної картки ТЗ Зелінська Н.Л. з 23 березня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу № 5152/2019/1376049 від 23 березня 2019 року укладеному в ТСЦ, значиться власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, сірого кольору, VIN номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 /а.с. 16/.

03 лютого 2022 року за заявою ОСОБА_1 щодо застосування заходів правового характеру до невстановленої особи, яка в січні 2022 року підробила документи, а саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесене кримінальне провадження №0000133 за ч. 4 ст. 358 КК України /а.с. 18/.

Згідно протоколу допиту потерпілої ОСОБА_1 від 03 лютого 2022 року остання повідомила, що вона передала належний їй автомобіль в користування сину, який, в подальшому передав його своєму знайомому ОСОБА_8 . Пізніше їй стало відомо, що невстановленими особами, можливо самим же Григорієм, спірний автомобіль був якимось чином невідомим способом переоформлений. Транспортний засіб та Григорій зникли /а.с. 19/.

Представником позивача до позовної заяви долучено копію висновку експерта № 23-1180 судової почеркознавчої експертизи з додатками, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_1 у наданому на експертизу договорі комісії №7895/22/000074 від 19 січня 2022 року, укладеному між ПП «КАЙРОС-АВТО», в особі Мацюри Д.В. та ОСОБА_1 , розміщений у розділу «КОМІТЕНТ ЗЕЛІНСЬКА НАДІЯ ЛЬВІВНА...» в графі «(прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи)», виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою /а.с. 275-284/.

До позовної заяви представником позивача долучено також копію договору №7895/22/000074 від 20 січня 2022 року, укладеного між суб`єктом господарювання ПП «Кайрос-Авто», що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії № 7895/22/000074 від 19 січня 2022 року та ОСОБА_3 щодо купівлі продажу автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, сірого кольору, VIN номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , зареєстрований за власником даного транспортного засобу 23 березня 2019 року. Вартість транспортного засобу, згідно договору, оцінена сторонами у 34200 грн /а.с. 20/.

Відповідно до договору комісії №7895/22/000074, укладеного 19 січня 2022 року між ПП «Кайрос-Авто» та ОСОБА_1 , ПП «Кайрос-Авто» зобов`язався за дорученням ОСОБА_1 за комісійну плату в розмірі 100 гривень вчинити за її рахунок від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України) TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, колір сірий, VIN, № кузова (шасі, рами) - НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 зареєстрованого за власником транспортного засобу 23 березня 2019 року за ціною нижче узгодженою сторонами, а саме 34200 гривень /а.с. 21/.

До зазначеного договору комісії №7895/22/000074 від 19 січня 2022 року додано Акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини №7895/22/1/001828 від 19 січня 2022 року, який містить підписи сторін, заяву №461226847 від 20 січня 2022 року ОСОБА_3 щодо проведення перереєстрації спірного транспортного засобу, а також реєстраційну картку НОМЕР_7 з яких вбачається що автомобілю TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, колір сірий, VIN № кузова (шасі, рами) - НОМЕР_1 присвоєно номерний знак НОМЕР_5 , а свідоцтву про реєстрацію - НОМЕР_8 /а.с. 22, 23, 24/.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 6141/2022/3082042 від 02 лютого 2022 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_3 спірний автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, колір сірий, VIN, № кузова (шасі, рами) - НОМЕР_1 за 50000 гривень. Зазначений договір був оформлений та підписаний сторонами в ТСЦ № 6141 та внесений до Книги договорів укладених в ТСЦ 6141 РСЦ ТСЦ в Тернопільській області в період з 02 лютого 2022 року по 02 лютого 2022 року /а.с. 25, 26/.

З заявою про оформлення договору купівлі продажу транспортного засобу ТОYOTA LAND CRUISER 100 звернулась ОСОБА_9 , як довірена особа, а саме, представник власника ОСОБА_4 , згідно доручення №276 від 19 квітня 2022 року /а.с. 75/.

На виконання ухвали судуТериторіальним сервісним центром МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) № 4842 було надано заяву ОСОБА_9 на оформлення договору купівлі-продажу від 19 квітня 2022 року, копію довіреності виданої ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_9 , а також копію договору №4842/2022/3167398 від 10 травня 2022 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо купівлі продажу спірного автомобіля /а.с. 76, 77, 78/.

Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 , власником автомобіля марки TOYOTA LAND CRUISER 100, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 є ОСОБА_2 /а.с. 41/.

До позовної заяви також долучено заяву ОСОБА_4 №466923703 від 02 лютого 2022 року про перереєстрацію транспортного засобу та реєстраційну картку № НОМЕР_10 , згідно яких після перереєстрації транспортному засобу присвоєно державний знак НОМЕР_6 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_11 /а.с. 27, 28/.

21 лютого 2022 року ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/2893/22 накладено арешт на майно, а саме автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER 100, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_6 /а.с. 29/.

Згідно інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) територіального сервісного центру МВС № 4842 (ТСЦ МВС № 4842) 10 травня 2022 року легковий автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, сірого кольору, VIN № НОМЕР_1 , видано номерні знаки НОМЕР_12 та свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_9 в ТСЦ 4842 зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . Вартість транспортного засобу складала 30000 грн, згідно договору купівлі-продажу 4842/2022/3167398 від 10 травня 2022 року укладеному в ТСЦ 4842.

Згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 05 серпня 2022 року, останній повідомив, що про факт незаконного заволодіння транспортним засобом дізнався лише в день проведення допиту від співробітників поліції /а.с. 30/.

27 травня 2022 року ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/2892/22 накладено арешт на автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , якому станом на 10 травня 2022 року присвоєно державний номерний знак НОМЕР_2 /а.с. 31-32/.

16 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/2893/22 передано TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, № шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 , на відповідальне зберігання /.а.с. 33/ та 17 серпня 2022 року ОСОБА_1 отримала зазначений автомобіль, що підтверджується відповідною розпискою /а.с. 34/.

Згідно протоколу повторного допиту потерпілої ОСОБА_1 від 30 жовтня 2022 року остання повідомила про те, що їй не відомо, за яких обставин був переоформлений належний їй автомобіль; жодних документів чи довіреностей, що давали б можливість третім особам переоформити автомобіль вона не давала. Також повідомила, що вона не підписувала договір комісії № 7895/22/000074 від 19 січня 2022 року /а.с. 35/.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» -юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20, від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19, 02 квітня 2025 року у справі № 521/18588/21, від 15 січня 2025 року у справі № 208/5532/18 та від 12 березня 2025 року у справі № 159/754/24.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким,

а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Як уже зазначалось, однією з цілей регулювання, встановленого ЦК України, є захист добросовісного набувача. Водночас регулювання має бути спрямованим виключно на захист того набувача, який є добросовісним, і не надавати захисту недобросовісному набувачу (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, провадження № 12-33гс22).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ч. 1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами 1, 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Звертаючись з позовною заявою до суду представник позивача зазначав, що автомобіль перебував у власності позивача, яка в подальшому зі своєї волі передала у користування сина, а той в свою чергу зі своєї волі передав належний позивачу автомобіль у користування своєму знайомому на ім`я ОСОБА_8 .

Доказів того, що так званий ОСОБА_8 заволодів автомобілем без згоди сина позивача матеріали справи не містять.

Посилання представника позивача на ту обставину, що позивач не підписувала договір комісії з ПП «Кайрос-Авто» на подальший продаж її автомобіля не заслуговують на увагу, оскільки сам представник позивача посилається у позовній заяві на вимоги п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, а саме, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, з огляду на встановлені судом обставини, беручи до уваги, що спірний автомобіль вибув із володіння ОСОБА_1 з волі її сина, якому вона передала його у користування, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_2 , оскільки в цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України.

Разом з тим, ОСОБА_1 не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій вона передала річ у користування і володіння.

Вимоги позовної заяви щодо скасування державної реєстрації та визнання права власності є похідними вимогами та також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи,покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 265, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовної заяви до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Приватне підприємство «Кайрос-Авто», ОСОБА_4 , про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_13 .

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_14 .

Повне ім`я третьої особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_15 , проживає: АДРЕСА_3 .

Повне ім`я третьої особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_16 , проживає: АДРЕСА_4 .

Повне найменування третьої особи: Приватне підприємство «Кайрос-Авто», , місцезнаходження: вул. Чалдаєва, 1, кв. 12, м. Тернопіль.

Суддя Південноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова