ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 липня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/10308/24

Головуючий у першій інстанції Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/962/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Ченцової Н.В. від 26 березня 2025 року, місце ухвалення рішення - м. Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним і ОСОБА_2 , зареєстрований 23.02.2023 року Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №223. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що сторони спору від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначав, що спільне життя із ОСОБА_2 не склалося, шлюбні відносини фактично припинили своє існування з кінця жовтня 2024 року, і з цього часу спільне господарство не ведеться. За доводами позивача, останнім часом в сім`ї часто виникали сварки та суперечки із суттєво важливих питань, між сторонами спору втрачені почуття поваги та взаємопорозуміння. Позивач вказував, що дійсною причиною розірвання шлюбу є відсутність взаємної любові та поваги подружжя, тому подальше збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, і подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. З приводу розподілу майна спору не виникає, дитина проживатиме із ОСОБА_2 .

Оскаржуваним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.03.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 23.02.2023 року Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №223 - розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити прізвище ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року, та закрити провадження у справі, як таке, що втратило актуальність через примирення сторін. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказують, що на момент подання заяви про розлучення вони дійсно перебували у конфлікті, проте, наразі сторони примирилися, зберігають шлюбні відносини та передумали розлучатися. Враховуючи викладене, апелянти вважають рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року таким, що не відповідає їх спільній волі, i просять його скасувати.

В судове засідання апеляційного суду позивач, відповідач, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 18.06.2025 року на адресу апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 та від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, вимоги поданої апеляційної скарги вони підтримують (а.с.56).

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 23.02.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №223. Прізвища після реєстрації шлюбу чоловіка - ОСОБА_4 , дружини - ОСОБА_4 (а.с.4).

Сторони спору мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22.08.2023 року (а.с.5).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року, задовольняючи вимоги заявленого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції прийняв до уваги доводи позивача ОСОБА_1 , зазначені у поданій позовній заяві щодо фактичних взаємин подружжя, мотиви та причини розлучення, відсутність згоди позивача на примирення, і дійшов висновку, що збереження шлюбу між сторонами є неможливим, оскільки шлюбні стосунки фактично припинились, перебування сторін у шлюбі носить формальний характер, збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного із подружжя, що має істотне значення, тому позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року є таким, що не відповідає їх спільній волі, і тому воно підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю, як таке, що втратило актуальність через примирення сторін, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року, зважаючи на наступне.

Відповідно до приписів частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Положеннями частини першої статті 55 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Приписами частин третьої, четвертої статті 56 Сімейного кодексу України регламентовано, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 Сімейного кодексу України).

За змістом статей: 111, 112 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства, з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 вказував, що спільне життя із ОСОБА_2 не склалося, шлюбні відносини фактично припинили своє існування з кінця жовтня 2024 року, і з цього часу спільне господарство не ведеться. За доводами позивача, останнім часом в сім`ї часто виникали сварки та суперечки із суттєво важливих питань, між сторонами спору втрачені почуття поваги та взаємопорозуміння. Позивач зазначав, що дійсною причиною розірвання шлюбу є відсутність взаємної любові та поваги подружжя, тому подальше збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, і подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим.

Згідно матеріалів справи, до суду першої інстанції заперечень від відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, не надійшло. Розгляд справи проводився судом першої інстанції за відсутності сторін спору, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції, встановивши із обставин, вказаних ОСОБА_1 у позовній заяві, а саме, що шлюб між сторонами носить формальний характер, при цьому, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, та враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов висновку у оскаржуваному рішенні від 26.03.2025 року про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. При цьому, відсутні підстави стверджувати, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року є таким, що не відповідає спільній волі сторін у справі, оскільки позивач у доводах позовної заяви наполягав на розірванні шлюбу, і заперечень проти цього від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду першої інстанції не надійшло. При цьому, у доводах апеляційної скарги апелянти вказують, що на момент подання заяви про розлучення вони дійсно перебували у конфлікті, проте, наразі примирилися та передумали розлучатися лише після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, ухвалив 26.03.2025 року рішення, яке відповідає вимогам статей: 263, 264 ЦПК України, і правові підстави для скасування даного рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі з мотивів, які викладені у поданій сторонами даного спору апеляційній скарзі, відсутні.

З приводу вимог поданої сторонами даного спору апеляційної скарги, в якій апелянти просять скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року та закрити провадження у справі, як таке, що втратило актуальність через примирення сторін, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) відсутній предмет спору;

3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами;

4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом;

5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом;

6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу;

7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття юридичний спір має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського Суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський Суд з прав людини зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття спір про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Зазначене вище узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 20.09.2021 року у справі №638/3792/20, провадження №61-3438сво21.

Отже, у даній справі можна було б стверджувати про відсутність предмета спору, якщо б сторони примирилися до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і тоді б на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося б неврегульованих питань.

Проте, оскільки примирення між сторонами відбулося після ухвалення оскаржуваного рішення суду від 26.03.2025 року, і на час ухвалення даного рішення судом предмет спору був у наявності, тому відсутні правові підстави для закриття провадження у справі, як про це просять апелянти у поданій апеляційній скарзі, у зв`язку із примиренням сторін.

Приписами статті 373 ЦПК України, яка регламентує відмову позивача від позову та мирову угоду сторін, передбачено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Зважаючи на те, що до апеляційного суду позивачем ОСОБА_1 відповідна заява про відмову від заявленого ним позову до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, не подавалася, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав, регламентованих приписами статті 373 ЦПК України, для визнання нечинним рішення суду першої інстанції від 26.03.2025 року, яким закінчено розгляд справи, та відповідно, для закриття провадження у справі через примирення сторін, як про це просять апелянти у поданій апеляційній скарзі.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.03.2025 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена згідно статті 389 ЦПК України, в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: