У Х В А Л А

про зупинення провадження у справі

15.07.2025 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Баран О.І.,

за участю секретаря судового засідання Щирби Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (, електронна адреса: , місцезнаходження: 01103, м. Київ, вул. Менделєєва, буд. 12, офіс 94/1, зареєстрований електронний кабінет у підсистемі ЄСІТС),

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ),

предмет позову: стягнення суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року представник позивача звернувся до Жовківського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого просить стягнути з нього на користь позивача 3% річних в розмірі 70 936,96 грн, суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 234 072,49 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області Оприска З.Л. від 14.08.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 28-29).

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 22.01.2025 матеріали цивільної справи передано на розгляд за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Франківського районного суду м. Львова (а.с. 74).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.02.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 87-88).

31 березня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 105-112).

2 квітня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 113-118).

2 квітня 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення (а.с. 119-123).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02.04.2025, за участі представників сторін, закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 128-129).

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позиція позивача

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається невиконанням рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15.06.2010 про стягнення з відповідача на користь первинного кредитора заборгованості у розмірі 482 699,34 грн, а також судових витрат у розмірі 1 950,00 грн, право вимоги за яким перейшло до позивача.

Оскільки указане рішення суду набрало законної сили, проте залишається відповідачем невиконаним, то він має нести відповідальність у вигляді сплати кредитору сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а саме 3 % річних за період 02.04.2017 - 23.02.2022 у розмірі 70 936,96 грн. та інфляційних втрат за той же період у розмірі 234 072,49 грн., а всього - 305 009,45 грн за прострочення грошового зобов`язання, яке виникло на підставі указаного судового рішення.

У відповіді на відзив на позовну заяву просив врахувати висновки Верховного Суду відповідно до яких:

нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18);

втрата права на примусове виконання рішення суду через сплив строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не перетворює зобов`язання у натуральне, а тому не має правового значення для стягнення сум передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки основна вимога кредитора захищена у судовому порядку шляхом ухвалення рішення, що набрало законної сили (постанова Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №759/4755/19);

оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України (п.55 постанови Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 753/1527/22);

чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18).

Заперечення відповідача

Відповідач з вимогами позовної заяви не погодився, зазначив про те, що на час звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до суду з даним позовом рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15.06.2010 у справі № 2-354/10 відносно боржника ОСОБА_1 на виконанні не знаходилось.

Відомості про боржника ОСОБА_1 у Автоматизованому реєстрі виконавчих проваджень також відсутні, що, на думку відповідача вказує про те, що рішення Жовківського районного суду Львівської 15.06.2010 у справі № 2-354/10 на виконанні не знаходилося взагалі.

У подальшому, 19.09.2017 ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 19.09.2017 Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» змінено правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», і, одночасно відмовлено у вимозі Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про видачу дублікатів виконавчих листів, виданих на виконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15.06.2010 по справі № 2-354/10 та поновленні строку для пред`явлення виконавчих листів.

Не заперечивши факту тривалого невиконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15.06.2010 по справі № 2-354/10, що продовжує існувати станом на час розгляду справи в суді, відповідач зазначив про те, що, можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпано після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку, зобов`язання є натуральним. Проте, кредитор ігнорує закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості, що призводить до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані та порушує принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.

Відтак, закінчення строку пред`явлення виконавчого документа про стягнення основної суми боргу за рішенням суду, позбавляє кредитора права проводити нарахування із застосуванням положень статті 625 ЦК України.

Просить врахувати висновки Верховного Суду відповідно до яких:

натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанови Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 442/398/15-ц та від 23.11.2022 у справі № 285/3536/20).

У судове засідання, призначене на 15.07.2025 учасники справи не з`явились, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подали на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов таких висновків.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц)).

Окрім того, в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) боржником підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.11.2023 у справі № 753/1527/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115545764), скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, з направленням справи на новий розгляд звернув увагу на таке:

«44. Разом з тим, висновки суду апеляційної інстанції про те, що зобов`язання між сторонами є натуральним, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню, на думку колегії суддів є помилковими виходячи з наступного.

45. Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:

1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

46. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності.

47. Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року у справі №2-717/2011, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

48. При цьому та обставина, що державним виконавцем 21 червня 2012 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 18 липня 2011 року по справі № 5023/4737/11, якою ОСОБА_1 визнано банкрутом, і докази відновлення даного виконавчого провадження по виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року в матеріалах справи відсутні, не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18).

49. Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

50. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

51. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

52. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

53. В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням по справі №2-717/2011, яке набрало законної сили, та складає 801 575,16 доларів США та 751 367,62 грн.

54. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20).

55. Апеляційний суд вказаного не врахував та не звернув уваги, що оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

56. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

57. Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 204/3530/17, від 17 лютого 2021 року в справі № 303/7132/18».

Такий підхід Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду тривалий час є усталеним. Указане додатково підтверджується ухвалою Верховного Суду від 07.07.2025 у справі № 686/2610/25, за позовом фінансової установи до боржника про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат, за касаційною скаргою боржника, обґрунтованою необхідністю формування Верховним Судом єдиної правозастосовчої практики, зважаючи на відсутність висновку суду касаційної скарги щодо застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, якщо рішення суду про стягнення основного зобов`язання не може бути виконано, оскільки кредитор пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, Суд відмовив у відкритті касаційного провадження.

Відмовляючи у відкритті Верховний Суд звернув увагу на застосування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного, зокрема в постанові від 28.09.2021 в справі № 759/4755/19 та зазначив:

«У вказаній справі, залишаючи без змін постанову апеляційного суду, якою з боржника стягнуто три проценти річних та інфляційні втрати в зв`язку із невиконанням судового рішення щодо стягнення основної заборгованості, Верховний Суд вказав, що пропуск кредитором строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання щодо стягнення основного боргу, не має правового значення.

Вказане також відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), та застосованого апеляційним судом».

Разом із цим встановлено, що 30.04.2025 ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу передано справу № 754/511/23 (провадження № 61-323св24).

Передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 754/511/23, Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що:

«В цьому випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням у справі № 2-144/2011, яке набрало законної сили.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, з висновками якого погодився Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22, виклав правову позицію де вказав:

- стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань;

- передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Тобто Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вважає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Таким чином Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вважає, що якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Натомість Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 916/735/23 виклав інший правовий висновок щодо застосування приписів частини другої статті 625 ЦК України.

У означеній справі Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав, на відсутність грошового зобов`язання боржника перед кредитором, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України, за обставин підтвердження такого боргу відповідним судовим рішенням яке не може бути виконаним без вирішення питання щодо поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Тобто Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважає, що у випадку, якщо судовим рішенням вже стягнуто з боржника суму боргу, проте стягувач вичерпав можливість пред`явлення виконавчого документа до виконання і такий документ на виконанні не перебуває, зобов`язання вважається натуральним, а отже стягнення з боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України неможливе.

Отже, Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного господарського суду на відміну від Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду вважає про відсутність у стягувача можливості стягнення із боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України у випадку наявності судового рішення про стягнення боргу за основним зобов`язанням яке набрало законної сили, за обставин коли таке рішення не може бути звернуте до виконання.

Таким чином судова практика Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при вирішення питання стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України за обставин наявності судового рішення, яке не може бути звернене до виконання є різною.»

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі.

Керуючись п. 10 ч. 1 ст. 252, п. 14 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Зупинити провадження в цивільній справі №444/3423/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого перегляду у справі № 754/511/23.

Ухвала в частині зупинення провадження у справі може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: Баран О. І.