КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7524/2025
Справа № 755/3762/14
У Х В А Л А

Іменем України

09 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Чех Н.А. в м. Київ 24 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Господарчий універмаг «Меркурій» про визнання права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Господарчий універмаг «Меркурій» (далі - ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій») про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 вересня 2011 року між ним та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» було укладено договір на вчинення юридичних дій. Предметом договору є вчинення від імені відповідача та за його рахунок юридичних дій, що спрямовані на організацію реконструкції та отримання у спільну власність об`єкта реконструкцій на АДРЕСА_1. Під юридичними діями розуміються будь-які дії, що пов`язані з проектуванням (стадія «Р») та реконструкцію об`єкта будівництва; благоустрій території за місцезнаходженням об`єкта будівництва, будь-які дії, пов`язані з безпосереднім будівництвом об`єкта згідно затвердженого проекту. Під об`єктом будівництва у цьому договорі розуміється окремо розташована нежитлова будівля на АДРЕСА_1, загальною площею 3632,0 кв.м., яка належить ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 12 листопада 2007 року.

Пунктом 3.1 договору ОСОБА_1 з відповідачем узгодили, що після закінчення реконструкції об`єкту будівництва, його (позивача) винагорода складатиме частину вказаної нежитлової будівлі, а саме нежитлове підвальне приміщення № 3 загальною площею 717,5 кв.м., яку відповідач зобов`язався передати йому у власність.

05 грудня 2012 року між ним та відповідачем на виконання п.п. 3.2., 4.1. договору від 01 вересня 2011 року було укладено акт приймання-передачі виконаних робіт. В середині 2013 року він (позивач) звернувся до Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві із заявою про реєстрацію права власності на вказану нежитлові приміщення, але отримав відмову у зв`язку із тим, що дані приміщення зареєстровані за відповідачем на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва 13 грудня 2012 року. На його звернення до відповідача йому було повідомлено, що відповідач в односторонньому порядку розірвав акт приймання-передачі по договору за ним (позивачем) та не має наміру передавати йому нежитлові приміщення. За викладених обставин, просив суд визнати за ним право власності на нежитлове підвальне приміщення № 3 загальною площею 717,5 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове підвальне приміщення № 3 (група приміщень 1-13), загальною площею 717,5 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ «Державний експортно-імпортний банк України», яке не було учасником справи, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення порушує права та інтереси банку, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просило скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року, покласти на позивача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник посилався на те, що 25 серпня 2008 року АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» уклали іпотечний договір № 6408Z15/2463, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П., зареєстрований за № 1751, відповідно до якого в іпотеку було передано нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки виступив забезпеченням виконання зобов`язань ТОВ «Атем» перед АТ «Укрексімбанк» щодо належного виконання Генеральної угоди № 6407N1/2416 від 16 лютого 2007 року та кредитної угоди № 6405К25/2365 від 24 листопада 2005 року. Нежитлова будівля, права на частину якої були предметом розгляду справи № 755/3762/14-ц, та предмет іпотечного договору є одним і тим самим об`єктом нерухомості. Станом на дату подачі цієї апеляційної скарги іпотека нежитлового приміщення є дійсною, не припиненою, не визнана недійсною на підставі судових рішень.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 2-1704/10, вказував, що рішенням Господарського суду м. Києва від 06 червня 2012 року в справі № 5011-35/2276-2012 за позовом АТ «Укрексімбанк» до ТОВ «Атем» (позичальник за кредитним зобов`язанням) про стягнення заборгованості, з останнього було стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Підкреслював, що заінтересованість АТ «Укрексімбанк» у вирішенні цього спору не є гіпотетичною та абстрактною, оскільки йдеться про обсяг суб`єктивного прав апелянта при задоволенні вимог іпотекодержателя, розмір та обґрунтованість яких встановлена судовим рішенням.

Вказував, що ухвалюючи рішення, судом першої інстанції зазначено ст. 392 ЦК України як норму, на підставі якої задоволено вимоги. Однак договір доручення на вчинення юридичних дій від 01 вересня 2011 року вочевидь не є належним доказом існування у позивача права власності на частину нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Натомість суд першої інстанції фактично встановив наявність у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно на підставі цього договору, предметом якого було вчинення комплексу дій щодо реконструкції нежитлового приміщення за вказаною адресою.

Вказував, що всупереч правовим висновкам Верховного Суду в постанові від 22 травня 2018 року в справі № 923/1283/16, саме оскаржуване рішення суду породжує право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 13 травня 2018 року в справі № 905/494/18 зазначив, що відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності за умови, що позивач не перебуває з особами, які не визнають цього права, у зобов`язальних відносинах, і що відповідачем у такому позові є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Зі змісту договору доручення на вчинення юридичних дій від 01 вересня 2011 року вбачається, що між сторонами виникли саме зобов`язальні відносини, що свідчить про неналежний обраний спосіб захисту прав позивача. Водночас, ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» не сумнівається у особистому праві власності на нерухоме майно і в свою чергу є його власником.

Звертав увагу, що договір доручення на вчинення юридичних дій від 01 вересня 2011 року є нікчемним в частині обов`язку відповідача передати позивачу право власності на частину приміщення в якості оплати по договору і така нікчемність прямо встановлена законом, оскільки ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» проголошує, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним. При цьому ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» не звертався, а АТ «Укрексімбанк» як іпотекодержатель не надавав згоду на укладення зазначеного правочину.

Звертав увагу на відсутність такого об`єкту нерухомості як нежитлове підвальне приміщення № 3 (групи приміщень 1-13) загальною площею 717,5 кв.м. по АДРЕСА_1 до моменту визнання права на нього за ОСОБА_1 оскаржуваним рішенням, оскільки в матеріалах

справи відсутні докази існування такого об`єкту нерухомого майна.

Вказував на недобросовісність дій учасників справи, які були обізнані про обтяження нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 іпотекою АТ «Укрексімбанк», однак жоден з них не звернув увагу суду на цю обставину. Наслідком ухвалення оскаржуваного рішення у апелянта виникло право вимоги до ОСОБА_1 як нового власника частини заставного майна, а також до ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» щодо сплати 5 % штрафу за непогоджені дії з відчуження майна.

Вважав, що дії учасників справи були заздалегідь заплановані, а спір має штучний характер, метою якого є виведення частини нерухомого майна з-під дії умов іпотечного договору, що також підтверджується юридичним зв`язком позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 направив письмові пояснення на апеляційну скаргу, вказував, що ні мотивувальна, ні резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містять будь-яких висновків про права, інтереси та (або) обов`язки АТ «Укрексімбанк» та оскаржуване рішення є таким, що не стосується прав та обов`язків скаржника.

Разом із цим, рішенням Господарського суду м. Києва від 12 листопада 2007 року № 17/417 за ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» визнано право власності на нежитловий будинок 3632 кв.м. (по техпаспорту 3785,5 кв.м., після переобміру 3765,5 кв.м.). 25 квітня 2008 року вказане приміщення передано в іпотеку. Згідно іпотечного договору № 6408Z15/2463 предметом іпотеки є нежилий будинок літ. «А» за адресою АДРЕСА_1 1 пл. 3785,5 кв.м.

Згідно технічного паспорта за 2005 рік, нежитлова будівля під літ. «А», яка є предметом іпотеки, не містить підвального приміщення. 25 квітня 2008 року відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року в справі № 755/3762/14-ц за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлове підвальне приміщення № 3 загальною площею 717,5 кв.м. по АДРЕСА_1 . Вказане приміщення не входило та не входить в предмет іпотеки.

Звертав увагу, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 на даний час знаходиться зокрема і нежитлова будівля (літ. А) площею 3765,5 кв.м., щодо якої міститься інформація про іпотеку. Разом із тим, згідно з п. 2.1.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право перевіряти документально та в натурі наявність, розмір, стан і умови збереження та користування предметом іпотеки. Банк неодноразово робив перевірки предмета іпотеки, зокрема і після 2014 року, жодних претензій щодо майна у банку не виникало.

З огляду на викладене, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року жодним чином не стосується іпотечного майна та не може впливати на права чи обов`язки АТ «Укрексімбанк». При цьому апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження того, що нежитлове приміщення пл. 717,5 кв.м. входить до предмету іпотеки. Оскільки апелянтом не доведено, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, а отже апеляційне провадження підлягає закриттю.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про судовий збір.

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою АТ «Державний експортно-імпортний банк України», належним чином не з`ясував та не перевірив заперечень позивача про те, що рішення суду про визнання за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно не впливає на права і обов`язки банку як іпотекодержателя з урахуванням того, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про порушення прав іпотекодержателя, та скасував рішення суду не перевіривши його по суті.

Суд апеляційної інстанції відмовив в задоволенні позову за мотивів не залучення в якості відповідача іпотекодержателя спірного майна, проте іпотекодержатель не може бути відповідачем у спорі за виниклих правовідносин, він міг бути залучений третьою особою в такому спорі, проте не залучення судом до участі в справі третьої особи не є самостійною підставою для відмови в позові, на відміну від ситуації, коли не залучається в якості відповідача особа, яка повинна відповідати за пред`явленим позовом.

За викладених обставин Верховний Суд не погодився з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову за мотивів не залучення в якості відповідача іпотекодержателя. Допущені порушення норм процесуального права призвели до неповного встановлення фактичних обстави справи.

Заслухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про про закриття апеляційного провадження, виходячи із наступного.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом.

Право на судовий захист і доступ до правосуддя одночасно є гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (напр., рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Volovik v. Ukraine»).

Разом із тим «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), заява № 28249/95, § 53).

У правовій доктрині право на справедливий суд та право на апеляційне оскарження судового рішення часто характеризують змістовим взаємозв`язком, оскільки оскарження судових рішень в апеляційному порядку є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань, у тому числі від помилкових і неправосудних судових рішень.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Апеляція по суті - це надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Разом із тим із дотриманням принципу res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, діють нормативні, процедурні і процесуальні обмеження щодо механізмів апеляційного оскарження.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України регламентовано, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Верховний Суд зазначав, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 04 листопада 2019 року в справі № 542/401/18 (провадження № 61-15078св19), від 10 вересня 2020 року в справі № 757/66808/19 (провадження № 61-10846св20), від 17 червня 2021 року в справі № 626/2547/19 (провадження № 61-18621св20).

Питання визначення кола осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, у контексті аналізу частини першої статті 352 ЦПК України перебувало в полі правового дослідження Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) виснувала про те, що коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Очевидним є висновок про те, що засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права.

Таким чином, особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, звертаючись з апеляційною скаргою, зобов`язана довести правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес чи обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» укладено іпотечний договір № 6408Z15/2463.

19 лютого 2010 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» укладено договір про внесення змін № 6408Z15/2463 до іпотечного договору № 6408Z15/2463.

Відповідно до вищевказаних договорів предметом іпотеки є нежитлова будівля на АДРЕСА_1 .

01 вересня 2011 року між ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» та ОСОБА_1 було укладено Договір доручення на вчинення юридичних дій. За умовами даного договору довіритель доручив, а повірений зобов`язався здійснити від імені та за рахунок довірителя юридичні дії, що спрямовані на організацію, реконструкцію та отримання у власність об`єкта реконструкції. Під юридичними діями розуміються будь-які дії, що пов`язані з проектуванням (стадія «Р») та реконструкцію об`єкта будівництва; благоустрій території за місцезнаходженням об`єкту будівництва, будь-які дії, пов`язані з безпосереднім будівництвом об`єкта згідно затвердженого проекту, та спрямовані на отримання довірителем та повіреним права власності на об`єкт будівництва. Пунктом 3.1 Договору сторони узгодили, що після закінчення реконструкції об`єкту будівництва, винагорода позивача складатиме частину нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , а саме житлове підвальне приміщення № 3 (група приміщень 1-13) загальною площею 717,5 кв.м. Остаточний розрахунок розміру винагороди здійснюється після виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором, про що вказується в Акті про надання послуг, складеному згідно з пунктом 4.1. цього Договору. Виконання вимог пункту 3.1. договору довірителем здійснюється шляхом надання відповідних документів повіреному необхідних для оформлення права власності на вказаний об`єкт.

Згідно рішення Господарського суду м. Києва від 12 листопада 2007 року ТОВ «Господарський універмаг «Меркурій» є власником нежилого будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року у справі № 2-6536/12 підтверджено право власності ТОВ «Господарський універмаг «Меркурій» на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , загальною площею 4 483,00 кв.м.

05 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем на виконання пункту 3.2., 4.1. договору від 01 вересня 2011 року було укладено акт приймання-передачі виконаних робіт.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року в даній справі позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове підвальне приміщення № 3 (група приміщень 1-13), загальною площею 717,5 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлове підвальне приміщення № 3 (група приміщень 1-13), на АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач взяті на себе зобов`язання за договором від 01 вересня 2011 року виконав, а тому ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» зобов`язане було передати позивачу в якості винагороди вказану частину нежитлової будівлі.

Таким чином, у справі, яка переглядається, виник спір між сторонами щодо визнання права власності на майно, яке перебуває в іпотеці банку.

В апеляційній скарзі, а також у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 АТ «Укрексімбанк» зазначало, що ухвалене рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість кредитора звернути стягнення на іпотечне майно.

Разом із тим, оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки АТ «Укрексімбанк», яке не було учасником даної справи, не вирішувалося.

Так, п. 5.2 іпотечного договору № 6408Z15/2463 від 25 серпня 2008 року іпотекодержатель та іпотекодавець узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 5.4 ст. 5 цього договору або будь-яким іншим чином відповідно до законодавства України, чинного на дату звернення стягнення, за вибором іпотекодержателя.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» містить перелік підстав припинення іпотеки, який не є вичерпним, але інші підстави, які не зазначені у цьому переліку, у будь-якому випадку мають бути передбачені цим Законом.

Серед підстав припинення іпотеки відсутній юридичний факт переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, зазначені у статті 23 Закону України «Про іпотеку», виникають лише у разі зміни суб`єкта права власності (особи власника).

Разом із тим, іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися нерухомим майном. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна.

Такі правові висновки викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 755/3762/14, що переглядається, а також в інших постановах Верховного Суду від 26 березня 2025 року у справі № 520/48/18 (провадження № 61-16282св24), від 23 квітня 2025 року у справі № 201/6750/16-ц (провадження № 61-4218св24).

У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2023 року в справі № 753/4368/13-ц (провадження № 61-16347св21), від 17 квітня 2024 року в справі № 755/8682/21 (провадження № 61-14867св23), від 25 квітня 2024 року в справі № 553/506/20 (провадження № 61-11485св23) викладено правовий висновок про те, що у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Отже, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

За таких обставин рішення суду про визнання за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно не впливає на права і обов`язки банку як іпотекодержателя з урахуванням того, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна.

З урахуванням вищевикладеного АТ «Укрексімбанк» не довело, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та інтереси, або що після прийняття рішення банк буде позбавлений прав та обов`язків у майбутньому щодо предмета спору.

Натомість, доводи самого АТ «Укрексімбанк» у апеляційній скарзі про те, що внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення у нього виникло право вимоги до ОСОБА_1 як нового власника частини заставного майна, спростовують інші необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо виведення частини нерухомого майна з-під дії умов іпотечного договору внаслідок заздалегідь спланованих недобросовісних дій ОСОБА_1 та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, доводи АТ «Укрексімбанк» про те, що оскаржуване рішення безпосередньо стосується його прав та інтересів, не підтверджені матеріалами справи та відхиляються апеляційним судом.

Виходячи із вищевикладеного, провадження за апеляційною скаргою АТ «Укрексімбанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року необхідно закрити.

Керуючись ст. 362 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 10 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.