Справа № 524/6547/25
Провадження №2/524/4554/25
18.07.2025 року м. Кременчук
Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі
головуючого судді Мельник Н.П.,
з участю секретаря судового засідання Ткаченко Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інчер» про стягнення заборгованості,
У обгрунтування позовних вимог зазначив, що з 09.01.2023 по 19.05.2025 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Інчер». З початку 2024 року відповідач виплачував заробітну плату нерегулярно і з цього часу утворювалась заборгованість по виплаті заробітної плати. Через затримку у її виплаті на шість місяців, позивач вимушений звільнитися. При звільненні відподачемвиданий наказ № 199-к від 19.05.2025, однак розрахунок по нарахованій заробітній платі з ним не проведений.
Посилається на ч. 1 ст. 117 КЗпП України, згідно якої у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, на день подачі позовної заяви час затримки фактичного розрахунку становить 14 днів. У день звільнення відповідач не надав довідку про середній заробіток, просив суд витребувати зазначену довідку для здійснення розрахунку сум виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, внаслідок порушення гарантованого законом права на оплату його праці, завдано моральну шкоду, що виразилася в душевних стражданнях та переживаннях, пов`язаних з неможливістю у повній мірі матеріально забезпечувати себе. У зв`язку із чим довелося вживати додаткові заходи, у вигляді позичок, для організації життя, що призвело до приниження честі та гідності позивача.
06.06.2025 позов залишений без руху із наданням позивачу строку для усуенння виявлених недоліків.
11.06.2025 відкрите провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін з урахуванням ухвали від 17.07.2025 про виправлення описок у цій ухвалі, запропоновано відповідачу подати до суду відзив по суті позовних вимог з усіма доказами на підтвердження заперечень проти позову, роз`яснено право пред`явити зустрічний позов.
За клопотанням позивача витребувана у відповідача довідку про середній заробіток позивача за останні два місяці, що передували його звільненню з посади, яка надана суду 04.07.2025 представником відповідача.
10.07.2025 у судове засідання з`явився позивач, який підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, не заперечував проти постановлення заочного рішення по справі. Зазначив, що заявлені ним вимоги є безспірними, оскільки виплата всіх належних його сум в день звільнення та по даний час відповідачем не проведена, що стверджується довідкою відповідача № 321 від 21.05.2025.
При цьому, посилався на ст. 117 КЗпП України, згідно якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
17.07.2025 у судове засідання не з`явились сторони, повідомлені належним чином про дату, час, місце розгляду справи.
424,86 грн середньоденної заробітної плати обраховано таким чином:
Представник відповідача ТОВ «Інчер» у судові засідання двічі не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином на підставі п.п. 1, 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, згідно яких днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку та день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у гл. 10 р. ІІІ ЦПК України (ч. 1 ст. 279 ЦПК України).
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених ст. 223 ЦПК України.
Інших заяв, клопотань до суду, у тому числі щодо відкладення розгляду справи, проведення засіданняу режимі відеоконференції, не надходило.
Відповідач не повідомив причини неявки, своїм правом на подання відзиву на позов із викладенням своїх заперечень не скористався.
Відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.
Під час розгляду справи, судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України).
Так, заслухавши позивача у судовому засіданні 10.07.2025, розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Позивач з 09.01.2023 по 19.05.2025 перебував у трудових відносинах із ТОВ «Інчер» на посаді оператора заправних станцій другого розряду АЗС ТОВ «Інчер».
19.05.2025 звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Зазначене стверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 та наказом (розпорядженням) відповідача від 19.05.2025 № 199-к про припинення трудового контракту.
З довідки ТОВ «Інчер» № 378 від 03.07.2025, витребуваної судом за клопотанням позивача, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 9559,35 грн.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є зокрема, його визнання.
Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Ст. ст. 43, 55 Конституції України визначають, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється у першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України (ст. 47 КЗпП України).
З урахуванням зазначеного вище судом установлено, що в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивачеві не виплачені належні суми заробітної плати.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
П. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено таке. Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
З викладеного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України, та незалежно від відсутності коштів у роботодавця.
Оскільки спір між сторонами судом не встановлений, представник відповідача у судові засідання не з`явився, відзиву не надав, застосуванню підлягає ч. 1 ст. 117 КЗпП України.
Щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку працівника за весь період затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, суд зазначає наступне.
Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 по справі № 810/451/17 слідує наступне:
умовами застосування ч.1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, передбачених після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З урахуванням встановлення у судовом засіданні не виплати належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вини власник у невиплаті зазначених сум та відсутності спору про розмір таких сум, не доведення відповідачем протилежного, а також того, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили або з інших причин, відповідно відповідач, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, на яку і посилається позивач у обгрунтування позовних вимог.
Усі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Ст. 27 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Правила обрахунку середнього заробітку визначені постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).
Згідно п.п. 2, 5, 8 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абз. 1, 2 цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
424,86 грн середньоденної заробітної плати обраховано таким чином:
Таким чином, суд вважає, що не виплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь зазначених коштів підлягають задоволенню.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України).
Зазначене відшкодування, передбачене ч. 1 ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.
Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, що розумно можна було б передбачити.
Інших обставин судом не встановлено, відповідачем не доведено протилежного та не спростовано позицію позивача.
Щодо заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне.
Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995).
Як установлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого порушений звичний для останнього уклад життя, що завдало останньому моральних страждань, які виразилися в докладанні додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, переживаннях, пов`язаних із необхідністю знаходити заходи для існування, а тому останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду.
Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково, з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.
Суд звертає увагу, що моральна шкода не може слугувати джерелом для збагачення, її відшкодування може бути присуджене у разі доведення позивачем заподіяння такої шкоди, тому підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі судом не встановлені.
Так, з урахуванням характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 1000 грн.
За подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру визначена ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки відшкодування моральної шкоди визначене сумою грошових коштів, тому заявлена позовна вимога є майновою, а тому за подання позову до суду підлягала сума судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана до суду, тобто 1211,20 грн.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 10 - 13, 18, 76 - 81, 83, 120, 122, 124, 133, 141, 247, 258, 259, 263 - 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інчер» на користь держави судовий збір у розмірі 978 грн 65 коп, пропорційно розміру задоволених вимог.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його нескасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Суддя Н.П. Мельник