П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року м. Київ

Справа №759/13316/24

Провадження: № 22-ц/824/11394/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Єросової І. Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

у с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його неможливістю її спільного проживання разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з огляду на порушення відповідачами санітарних норм, правил співжиття та висловлення погроз в її бік та її доньки. Крім того, співмешканці не здійснюють прибирання спільних приміщень в квартирі, вчиняють складування різного роду речей в коридорі, що унеможливлює прохід по квартирі. Крім того, відповідачі утримують домашню тварину з грубими порушеннями встановлених правил.

На підставі викладеного, просила суд виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із житлової кімнати в квартирі АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, а також зобов`язати відповідачів не перешкоджати їй в реалізації права на володіння, користування та розпорядження належною їй 2/3 частиною квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не здійснено повний та об`єктивний аналіз справи, а саме судом не взято до уваги докази, надані позивачкою, які підтверджують системне порушення санітарних норм та правил відповідачами, зокрема, вказує, що факт порушення відповідачами правил санітарних норм було встановлено відповідним органом під час комісійного обстеження квартири 02.05.2025 року. Також, вважає, що судом проігноровано надані позивачкою фото та відео матеріали. Відмічає, що на стадії дослідження доказів суд першої інстанції не здійснював відтворення зазначених відеозаписів та не надавав можливість сторонам надати пояснення щодо цього.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Буцан О. В. в інтересах ОСОБА_3 вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначила, що позивачкою не було надана суду жодного доказу на підтвердження своїх вимог. Вказує, що дійсною метою звернення до суду з позовом є змусити відповідачів з`їхати з квартири з метою її здачі в оренду. Однак, матеріалами справи підтверджується, що позивачка має безперешкодний доступ до квартири та користування нею. Звертає увагу, що дана квартира є єдиним житлом відповідача-1, а відповідачка-2 вселилася в спірну квартиру як дружина відповідача-1.

Крім того, адвокат просила покласти на позивачку витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

У додаткових поясненнях ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 вважав визначений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу необґрунтованим, оскільки не зрозуміло яким чином підготовка відзиву на апеляційну скаргу, що повністю дублює текст відзиву в першій інстанції та кілька хвилин участі адвоката в судовому засіданні можуть коштувати 25 000 грн.

В судовому засіданні Шелих А. А. в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав та просив задовольнити.

Адвокат Буцан О. В. в інтересах ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважала їх необґрунтованими.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.11.2004 року ОСОБА_2 набуто у власність 76/100 частин квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с.16-18).

Відповідно до ордеру №3374 від 25.05.1983 року квартира АДРЕСА_1 була надана в користування ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 172).

ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 , з 2002 року постійно проживає в спірній квартирі та зареєстрований за даною адресою (т. 1, а. с. 176).

11.07.2002 року Санаторною школою-інтернатом І-ІІ ступенів №21 Оболонського району м. Києва здійснено реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , на яку ще 25.05.1983 року був виданий ордер №3374 на вселення ОСОБА_5 (матері ОСОБА_3 ), яка зникла безвісти (т. 1, а. с. 174, 177).

Квартира АДРЕСА_1 є єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 вселилася до спірної квартири (жилою площею 9,9 кв. м), як член сім`ї наймача, його дружина (т. 1, а. с. 225).

Суд першої інстанції також дослідив надані позивачем для суду фото- та -відео матеріали та зазначив, що з них не вбачається візуального порушення санітарних норм у квартирі. Речі у квартирі розміщені у визначеному для їх використання порядку. Порушень порядку утримання домашньої тварини не виявлено. Достовірно встановити приналежність речей, які розміщенні в коридорі не виявляється можливим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на предмет порушення відповідачами санітарних норм, правил співжиття, або доказів того, що відповідач використовує квартиру не за призначенням чи робить неможливим для позивачки проживання в одній квартирі. До того ж, судом встановлено, і позивачкою підтверджено, що між сторонами існують неприязні конфліктні відносини. А отже, набуваючи право власності на 76/100 квартири, ОСОБА_2 була обізнана про те, що вона набуває право власності лише на частину квартири та була обізнана про факт проживання в ній інших людей, а тому, повинна була урахувати характер та можливість існування певних обмежень, у вигляді проживання інших мешканців.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За диспозицією ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення можливе, якщо особи систематично руйнують або псують жиле приміщення. Однак, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено відсутність таких обставин, крім того, про такі факти позивачка суду доказів не надала. Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що за час користування будинком відповідачі (кожен окремо) не притягувалися до адміністративної відповідальності за порушення правил проживання у будинку. Заходи громадського впливу до відповідачів за неможливість проживання у будинку з іншими особами, (у тому числі і з позивачкою) також не застосовувалися. Тобто, наразі фактично відсутні юридичні доказові обставини для позбавлення права відповідачів користування та виселення з будинку без надання іншого житла.

Позивачка, заявляючивимогу про виселення відповідачів, безспірних письмових доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 та його дружина систематично порушують правила співжиття та до них у зв`язку з цим застосовані заходи запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, які виявилися безрезультатними, суду не надала. В той же час, як систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність, виходячи з наведених вище норм закону, є обов`язковою умовою виселення особи в порядку ч.1 ст.116 ЖК України.

Щодо доводів позивачки про відсутність її згоди на вселення ОСОБА_3 своєї дружини, ОСОБА_4 , та перевіряючи висновки суду в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Глава ІІ розділу ІІІ ЖК України визначає порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до положень житлового законодавства, членами сім`ї наймача житлового приміщення визнаються дружина, діти та батьки, які проживають разом із ним (стаття 64 ЖК УРСР). Такі особи мають право користування житлом на рівних засадах із наймачем, незалежно від погодження з іншими співвласниками або користувачами приміщення (стаття 65 ЖК УРСР).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 226), а її вселення до спірного житла відбулося як до місця проживання члена сім`ї наймача. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та положеннями Цивільного кодексу України, таке вселення не потребує обов`язкової згоди співвласника квартири, якщо не йдеться про передачу у власність чи оренду частини житла.

Колегія суддів зазначає, що за відсутності фактичного порушення прав або істотних перешкод у користуванні житлом з боку ОСОБА_4 , сам факт її проживання як дружини особи, яка постійно зареєстрована в квартирі, не може вважатися незаконним або таким, що порушує права позивачки.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо правомірності вселення ОСОБА_4 до спірної квартири є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги в цій частині непереконливими та такими, що не підтверджені належними доказами.

Крім того, колегія суддів ураховує, що вищевказана кімната є єдиним постійним місцем проживання і для дружини ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 50), оскільки вона також не має будь-якого іншого житла, зареєстрованого за нею, та яка проживає з чоловіком у кімнаті площею 9,9 кв.м. на двох, тоді як згідно ст. 47 ЖК України, норма жилої площі в Україні на одну особу встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на предмет порушення відповідачами санітарних норм, правил співжиття, або доказів того, що відповідачі використовують квартиру не за призначенням чи роблять неможливим для позивача проживання в одній квартирі. До того ж, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено і позивачем спростовано не було, що між сторонами існують неприязні конфліктні відносини. Отже, набуваючи власності на 76/100 квартири, позивачка була обізнана про факт проживання в ній інших людей, а тому, повинна була урахувати характер та можливість існування певних обтяження, у вигляді проживання інших мешканців.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги позивачки про те, що суд першої інстанції не надав оцінки фото та відеоматеріалам, поданим позивачкою як докази.

Зокрема, скаржниця вказує, що під час дослідження доказів судом не було здійснено безпосереднє відтворення відеозаписів в судовому засіданні, а також, сторонам не була надана можливість надати пояснення щодо їх змісту.

Однак, на переконання колегії суддів, такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки в рішенні суду першої інстанції міститься пряма оцінка поданих матеріалів. Так, у рішенні зазначено, що з наданих позивачкою фото та відеоматеріалів не вбачається візуального порушення санітарних норм у квартирі; речі розміщені у визначеному для їх використання порядку; порушень порядку утримання домашньої тварини не встановлено; приналежність речей у коридорі достеменно встановити неможливо.

Крім того, суд першої інстанції не був позбавлений можливості оцінити зазначені докази, здійснив відповідний аналіз у нарадчій кімнаті відповідно до вимог статей 89, 212, 263 ЦПК України, і навів мотиви, з яких виходив, у своєму рішенні.

Колегією суддів також було досліджено фото та відеоматеріали, надані позивачкою в обґрунтування своїх вимог, та встановлено, що висновки суду першої інстанції щодо їх змісту є обґрунтованими і такими, що відповідають фактичним обставинам справи. Колегія погоджується з оцінкою зазначених доказів, наданою судом першої інстанції.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що у даному провадженні неодноразово здійснювалась фіксація судових засідань, під час яких сторони не були позбавлені можливості надавати пояснення у справі, зокрема, щодо згаданих фото- та відеоматеріалів (т. 1, а. с. 213; т. 2, а. с. 17).

Доводи скаржниці щодо відсутності в мотивувальній частині судового рішення оцінки позовної вимоги про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у реалізації права позивачки на володіння, користування та розпорядження 2/3 частиною квартири також є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що в межах розгляду справи суд першої інстанції надав правову оцінку усім обставинам, які стали підставою для формування вимог позивачки, зокрема, щодо фактичних обмежень у користуванні житлом, побутових конфліктів, дотримання санітарних норм та належного утримання квартири. За результатами дослідження доказів судом установлено, що дії відповідачів не створюють перешкод для реалізації права позивачки на користування належною їй часткою у праві власності на житло.

За таких підстав, відсутність окремої оцінки формулювання позовної вимоги у частині «нечинення перешкод» не є порушенням, оскільки правова оцінка змісту таких перешкод уже надана в межах розгляду основної вимоги. Відсутність складу порушення, як передумови для виселення, об`єктивно виключає підстави для задоволення вимоги про зобов`язання утримуватися від перешкод у майбутньому.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишенню без задоволення.

При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Буцан О. В. в інтересах ОСОБА_3 просила покласти на позивачку витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн (т. 2, а. с. 66-78).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина 1 статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як убачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Буцан О. В. в інтересах ОСОБА_3 , заявила про стягнення з позивачки витрат на професійну правничу допомогу, тобто, до закінчення судових дебатів(т. 2, а. с. 67-70).

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суду надано: копію договору про надання правничої допомоги від 15.06.2025 року; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; ордер про надання правничої допомоги серії АФ №1914724 від 18.06.2025 року (т. 2, а. с. 72-75).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.).

Як убачається з договору про надання правничої допомоги узгоджена між сторонами вартість правової допомоги у розмірі 25 000 грн є фіксованою.

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Подібні висновки також викладені в ряді постанов Верховного Суду за минулий рік, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.

Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).

Тобто, при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти, чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

З матеріалів справи убачається, що 09 липня 2025 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 вважав визначений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу необґрунтованим, оскільки вважає, що підготовка відзиву на апеляційну скаргу, що повністю дублює текст відзиву в першій інстанції та кілька хвилин участі адвоката в судовому засіданні не можуть коштувати 25 000 грн.

Оцінюючи обсяг робіт наданих адвокатом, колегія суддів, ураховуючи заперечення позивачки, вважає, що в даному випадку, витрати на правову допомогу в сумі 25 000 грн не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат, з огляду на те, що в ході апеляційного перегляду справи було проведено лише два судових засідання, а також беручи до уваги те, що відзив на апеляційну скаргу поданий адвокатом Буцан О. В. є за своїм змістом аналогічним відзиву в суді першої інстанції, а отже його складання не потребувало надскладних зусиль.

За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку про зменшення заявленного розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , з 25 000 грн до 5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Шелиха Андрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура