Справа №751/434/25
Провадження №2/751/681/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.

при секретарі Курач В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Черніговів порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін справу за позовом Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої допомоги,

Встановив:

10.01.2025 року Департамент соціальної політики Рівненської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 4 000 грн, а також понесених судових витрат.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 28.03.2022 року відповідач звернулася із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. На підставі поданої заяви та відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року за №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (далі-Порядок №332) відповідачу було призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам на період з 01.03.2022 до 30.04.2022 у розмірі 2 000 грн щомісячно. 25.04.2022 відповідачу були зараховані кошти в розмірі 4 000,00 грн за період з 01.03.2022 до 30.04.2022. Проте під час обміну інформації з центральним рівнем 11.05.2022 у зв`язку з технічним збоєм відповідачу 24.05.2022 було повторно зараховано допомогу в розмірі 4 000,00 грн за цей же період. За таких обставин надмірно (повторно) виплачені кошти державної соціальної допомоги в розмірі 4 000,00 грн підлягають поверненню на підставі пункту 11 Порядку №332 від 20.03.2022. Зазначає, що відповідач кошти в добровільному порядку не повернула.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.03.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

01.04.2025 року від відповідача у встановлений судом строк надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивачем не надано доказів зловживань з її боку, які б доводили недобросовісність під час нарахування розміру допомоги та безпідставність отриманих коштів. Також з доданих до позову документів не встановлено факту наявності рахункової помилки. Тому ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.

08.04.2025 року, через систему «Електронний суд», 11.04.2025 року в паперовому вигляді, поштою, представник позивача подала відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідачем не спростовано обставин перерахунку коштів двічі за один і той же період. При цьому виплати проводились під час дії воєнного стану та 11.05.2022 року мав місце технічний збій, при якому списки осіб були надіслані повторно. У зв`язку з цим 24.05.2022 року кошти допомоги ВПО були виплачені повторно.

14.05.2025 року, через систему «Електронний суд», від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтпримує і просить задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без викликусторін за наявними у справіматеріалами.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У п.86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку як внутрішньо переміщені особи в місті Рівне, що підтверджується довідкою від 28.03.2022 №5612-. (а.с.7)

28.03.2022 року ОСОБА_1 звернулась до Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. (а.с.5)

Департамент соціальної політики Рівненської міської ради рішенням про призначення допомоги переміщеним особами на проживання від 19.04.2022 призначив відповідачу допомогу ВПО на сім`ю в сумі 2 000 грн з 01.03.2022 до 31.05.2022 року. (а.с.6)

З наданої позивачем довідки №153 від 14.11.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Департаменті соціальної політики Рівненської міської ради і отримувала допомогу ВПО; станом на 14.11.2024 року розмір переплати за період з 01.03.2022 року до 30.04.2022 року становить 4 000 грн. (а.с.4)

23.09.2022 року відповідач через електронну пошту зверталась до позивача із заявою про зняття з обліку внутрішньо переміщеної особи. (а.с.8)

Позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення надміру виплачених коштів у розмірі 4 000 грн (а.с.9-10), проте кошти добровільно не повернуті.

У частині першій статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Правовідносини, що виникають у сфері дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, а також надання допомоги на проживання таким особам регулюються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» від 20 березня 2022 року № 332 (далі Порядок № 332 у редакції, що діяла на час звернення відповідача із заявою та призначення допомоги).

Так, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру (ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).

Відповідно до п. 2 Порядку допомоганадається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, а також території адміністративно-територіальної одиниці, де проводяться бойові дії та що визначена в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми єПідтримка, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204.

Облік внутрішньо переміщених осіб ведеться відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).

Згідно з п. 3 Порядку допомога надається щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень; для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням та дати припинення чи скасування воєнного стану.

Допомога внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за її наданням до 30 квітня 2022 року включно, надається починаючи з березня 2022 року.

Пунктом 11 Порядку (у редакції від 24.05.2022) передбачалось, що у разі неправомірного або повторного отримання внутрішньо переміщеною особою допомоги на проживання за певний період суми виплаченої допомоги повертаються особою добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення.

Відповідно до п. 29 Порядку № 332 (у теперішній редакції) у разі неправомірної або повторної виплати отримувачу допомоги за певний період суми такої виплаченої допомоги повертаються отримувачем добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення.

Орган соціальногозахистунаселення з моменту виявлення факту надміру перерахованої (виплаченої) допомоги визначає обсяг неправомірно або повторно отриманих коштів та протягом 30 робочих днів повідомляє про це уповноваженій особі або отримувачу шляхом надсилання повідомлення з використанням засобів поштового/ електронного зв`язку (із застосуванням засобів електронного сповіщення Єдиної системи (за технічної можливості)/засобами мобільного зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

У разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки орган соціального захисту населення вирішує питання про їх стягнення в судовому порядку.

Положення статті 1212 ЦК України закріплюють, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Водночас статтею 1215 ЦК України визначені випадки, коли безпідставно набуте майно не підлягає поверненню.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України).

Оскільки нараховані відповідачу кошти в розмірі 4 000 грн є допомогою на проживання внутрішньо переміщеним особам, то при вирішенні питання повернення вказаних коштів підлягають застосування положення статті 1215 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постановівід 16.01.2019 у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18) дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Отже, закон встановлює два винятки з цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

З наведеного вбачається, що надміру виплачена сума допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 4 000 грн підлягає поверненню позивачу у разі доведеності його рахункової помилки або недобросовісності відповідача.

За приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальнихдій.

Згіднозі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Позивачем не обґрунтовується недобросовісність відповідача, а так само не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач допустила будь-яку недобросовісну поведінку, вчинила дії, які призвели до отримання повторної допомоги на проживання ВПО.

Також позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами виникнення рахункової помилки при нарахуванні допомоги, внаслідок чого відповідач отримала 4 000 грн допомоги на проживання.

Так, у матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано доказів, що встановлювали б факт наявності рахункової помилки, зокрема висновки ревізії, акти перевірки чи службового розслідування, будь-яка інша інформація, яка б підтверджувала виникнення помилки при нарахуванні допомоги, вказувала на фактичні обставини, за яких відбулася така рахункова помилка.

Доводи позивача про загальновідомий факт технічного збою під час обміну даними, що підлягає доказуванню, суд відхиляє, оскільки така обставина не може бути визнана загальновідомою через невідповідність об`єктивному критерію (відомість факту широкому колу осіб) та суб`єктивному критерію (обізнаність суду про таку обставину).

В матеріалах справи відсутні жодні відомості щодо наявності у визначений час перебоїв в роботі відповідних сайтів через технічний збій, саме які призвели до помилки повторної виплати спірних сум.

Позивачем не обґрунтовується, що такий збій є саме рахунковою помилкою, що призвела до виплати відповідних грошових сум.

Крім того, суд враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, в пункті 71 якого зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для повернення сплаченої відповідачу допомоги повторно, на думку позивача, є технічний збій під час обміну даними з центральним рівнем. Проте будь-яких доказів на підтвердження цього позивач не надав, як і не навів обставин щодо недобросовісності набувача допомоги або виникнення рахункової помилки при нарахуванні допомоги.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні всебічно, повно та об`єктивно наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є недоведеними, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України.

Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн (а.с.11).

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12-13, 19, 81, 141, 142, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої допомоги відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд міста Чернігова.

Позивач: Департамент соціальної політики Рівненської міської ради (місцезнаходження: вул. Соборна, буд. 12, м. Рівне, 33028, ).

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 )

Повний текст рішення суду складено 22.07.2025 року.

Головуючий - суддя О. Г. Деркач