ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року місто Чернівці права №718/3963/24

провадження №22-ц/822/560/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Сарган Ю.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року та на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 травня 2025 року та апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Скорейко В.В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (далі по тексту АТ КБ «Приват Банк») про захист прав споживачів, стягнення безпідставно набутих коштів, списання безпідставного боргу, відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Посилалася на те, що 09 березня 2016 року між нею та банком укладено договір надання банківських послуг №SAMDNWFC0.

На підставі цього договору позивач отримала платіжну карту «Універсальна Голд» по рахунку № НОМЕР_1 . Навесні 2023 року цю платіжну карту ОСОБА_1 повернула відповідачу за відсутністю потреби в її користуванні.

Вказує, що з 10 серпня 2024 року позивачу несподівано почали надходити SMS - повідомлення, зі змісту яких їй стало відомо, що вона подала заявку на розблокування картки і її картка № НОМЕР_1 успішно розблокована; що картка № НОМЕР_2 заблокована через втрату та отримати нову картку можна в будь-якому відділенні.

Зазначає, що відповідачем в особі АТ КБ «Приватбанк» по вищевказаній картці без згоди і підтвердження позивача відкрито кредитний ліміт, по якому за період з 13 серпня 2024 року об 11 год 59 хв до 14 серпня 2024 року 11 год 12 хв., тобто впродовж однієї доби, здійснено 85 платіжних операцій з видачі в рахунок кредиту грошових коштів на загальну суму 74 959,49 грн. Відповідно до банківської виписки за вказаним рахунком в період часу з 13 серпня 2024 року по 14 серпня 2024 року невідомими особами здійснено шахрайські дії, а позивач не здійснювала буд-яких оплат.

За фактом вказаних вище шахрайських дій вона звернулася до Вижницького районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області, де до ЄРДР внесено відомості та відкрито кримінальне провадження за № 0000446 від 09 вересня 2024 року за ч. 4 ст. 190 КК України. Досудове розслідування наразі не завершено.

Також вказує, що вона надіслала до AT КБ «Приватбанк» письмову заяву від 30 вересня 2024 року щодо надання їй всього пакету документів, які стали підставою видачі вищевказаного кредиту та виникнення по ньому заборгованості на суму 74 974, 23 грн. і безспірного списання з її пенсійного рахунку відсотків за користування даним кредитом. Будь-якої відповіді нею не отримано.

Посилається на те, що AT КБ «Приватбанк» в період з 02 жовтня 2024 року по 25 листопада 2024 року на пенсійний рахунок позивача (картку № НОМЕР_3 ) 35 транзакціями повернув в якості відшкодування вищезазначеного кредиту грошові кошти в загальному розмірі 63 047,87 грн., що підтверджується банківською випискою від 25 листопада 2024 року.

Повернення кредиту продовжувалося до 10 грудня 2024 року.

Таким чином, станом на 11 грудня 2024 року за даними AT КБ «Приватбанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 (переоформленому на новий) існує безпідставний борг на суму 2 055,79 грн., що підтверджується банківською випискою від 10 грудня 2024 року.

Водночас, AT КБ «Приватбанк» згідно з SMS повідомлення від 26 вересня 2024 року стягнув із її карткового рахунку обов`язковий платіж в розмірі 1 958,21 грн. за вказаним вище кредитом. Також з карткового рахунку № НОМЕР_1 відповідач здійснив безспірне списання відсотків по вказаному кредиту, а саме: 01.10.2024 - 4047,04 грн., 01.11.2024 - 2469,03 грн., всього 6 516,07 грн.

Вважає, що ці грошові кошти на загальну суму (4047,04 грн. + 2469,03 = 6516,07 грн.) списані з її банківського рахунку для пенсійних виплат безпідставно та підлягають поверненню згідно із ст. 1212 ЦК України, оскільки вищезазначеним кредитом на суму 75 000 грн. фактично скористалися шахраї.

Зазначає, що саме АТ КБ «Приватбанк» порушив вимоги чинного законодавства та правил проведення розрахункових операцій при відновленні кредитного ліміту на суму 75000 грн. та здійсненні ним (13 14 серпня 2024 року) 85 переказів грошових коштів в загальному розмірі 74 959,49 грн. без розпорядження та згоди позивача за її картковим рахунком НОМЕР_4 . Спірні платіжні операції в електронному вигляді за допомогою платіжного застосунку за 13 14 серпня 2024 року на суму 75 000 грн. стали можливими не через власну бездіяльність позивачки по захисту персональних даних, а із-за недотримання Банком процедури ідентифікації Клієнта за допомогою простого електронного підпису, яким сторони визначають OTP-пароль, одноразовий ідентифікатор, QR-код, ПІН-код, підпис в IVR, біометричні дані клієнта (голосовий знімок, відбиток пальця, Face ID), кнопки «підпис», «Підписав», «Підтверджую», «Ознайомився», «Списати», оплатити, тощо у програмних комплексах мобільного додатку та на офіційному сайту Банку в мережі Інтернет. Відповідач в особі АТ КБ «Приватбанк» не підтвердив належними та допустимими доказами обставин, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей кредитної картки, особового рахунку, акаунту, чи мобільного додатку «Приват 24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 13-14 серпня 2024 року з перерахування грошей в розмірі 75 000 грн.

На підставі наведеного та з урахуванням змінених позовних вимог просила списати із кредитного рахунку позивача весь залишок безпідставного боргу за кредитним договором від 09 березня 2016 року станом на 10 грудня 2021 року в розмірі 8 759,57 грн. та стягнути 6 516,07 грн., які відповідач списав з рахунку позивача в якості відсотків за вказаною кредитною заборгованістю.

Також просила стягнути на її користь 80 000 грн. моральної шкоди та 11 650,08 грн. витрати на придбання медикаментів, які витрачені позивачем внаслідок емоційного переживання та стресу у зв`язку із шахрайськими діями за її картковим рахунком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приват Банк» про захист прав споживачів, стягнення безпідставно набутих коштів, списання безпідставного боргу, відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що суд дійшов до помилкового висновку, що позивачкою фактично укладено Договір про надання банківських послуг №б/н, встановлено максимальний ліміт в розмірі 75000 грн. Доказом помилкового висновку суду є відсутність підпису ОСОБА_1 у вказаному Договорі, зокрема у заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 30 березня 2023 року.

Хибним є висновок суду, що позивачкою 16 листопада 2023 року закрито рахунок № НОМЕР_5 , а не рахунок № НОМЕР_6 , з якого в період часу 13-14 серпня 2024 року здійснено 75 транзакцій. Доказом цього хибного висновку суду є наявна в матеріалах даної справи сфабрикована відповідачем заява клієнта про закриття вищевказаного рахунку від 16 листопада 2023 року, яка позивачкою не підписана, а тому не являється належним, допустимим, достовірним, достатнім доказом в розумінні ст.ст. 77- 80 ЦПК України.

Судом зазначено про повернення позивачці грошових коштів в розмірі 63047,8 грн., в той час як фактично це повернення склало 72903,70 грн. із 74959,83 грн., що зазначено в позовній заяві та підтверджено матеріалами справи.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися обставини, що відповідач замість відшкодування позивачці завданих збитків безпідставно здійснив та продовжує здійснювати нарахування та стягнення з позивачки процентів по неіснуючому кредиту, що привело до виникнення безпідставного боргу по вказаному кредитному договору станом на 10.12.2024 - 2055,79 грн. на 30.01.2025 - 8759,67 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд не зобов`язав відповідача припинити безпідставне нарахування і стягнення відсотків за користування кредитом, яким вона не користувалась. При цьому судом не звернуто увагу на відсутність доказів відповідача щодо законності зміни величини вищевказаного боргу.

Суд дійшов помилкового висновку про наявність спору між сторонами в даній справі щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів (боргу) - 8759,67 грн. та відсотків за користування кредитом - 6516,07 грн., а позивачем не надано розрахунок правильності визначення цих сум. Цей висновок суду є помилковим, оскільки зазначені суми підтверджені виписками банку і не оспорюються відповідачем.

Хибним є твердження суду першої інстанції про те, що скасування боргу не здійснить відновлення порушених прав, автоматичне відновлення коштів на рахунку ОСОБА_1 . Адже позовні вимоги не містять відновлення коштів на картковому рахунку, який вже являється закритим, а тому лише зворотне відновить порушені права позивачки та відшкодує завдані їй збитки у вигляді стягнення з неї неіснуючого боргу та безпідставних відсотків по фейковому кредиту.

Позивач і відповідач не заперечують, що зміни паролю з боку позивача не відбулося. Суд встановив, що вина позивачки в розголошенні її персональних даних через власну недбалість та необережність відповідачки не доказана та є припущенням банку.

Розблокування карткового рахунку, збільшення по ньому кредитного ліміту до 75000 грн., списання з цього рахунку відбулось без відома та згоди ОСОБА_1 .

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, вважаючи що вказані вимоги позивача є неефективним способом захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелюють негативні наслідки порушення права позивача, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити. При цьому судом не враховано судові рішення по розгляду аналогічних справ Новоселицьким районним судом та Шевченківським районним судом м. Чернівці, залишеними без змін Чернівецьким апеляційним судом щодо відмови в стягненні безпідставного боргу.

Також, допущено подвійні стандарти, оскільки в додатковому рішенні всі чотири позовні вимоги об`єднані в одну (а не в дві або чотири), і не виділені як 2 з них похідними вимогами, за які стягнення судового збору не передбачено.

При ухваленні додаткового рішення від 05 травня 2025 року судом неправильно застосовано п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки обов`язок сплати судового збору споживачами у разі відмови судом у задоволенні їх позовів, пов`язаних з порушенням їхніх прав, не передбачено законом.

Не погоджуючись з мотивувальною частиною рішення суду, відповідач АТ КБ «Приват Банк» подав апеляційну скаргу, в якій вказали, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, в той же час, суд додатково у мотивувальній частині рішення безпідставно встановив та зазначив обставини, що не відповідають дійсним обставинам справи та наданим доказам.

Вважають що рішення підлягає зміні в його мотивувальній частині шляхом виключення з мотивувальної частини рішення висновку щодо недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як вбачається з матеріалів справи, за інформацією службового розслідування встановлено, що по картковому рахунку№ НОМЕР_7 за 13 серпня 2024 року зафіксовано 54-ри транзакції по списанню грошових коштів в сумі 40253,03 грн. стороннім інтернет ресурсом, термінал 99999999, власник FACEBK (виписка 1), по цьому ж картковому рахунку за 14 серпня 2024 року зафіксовано 31-ну транзакцію по списанню грошових коштів в сумі 34702,86 грн. стороннім інтернет ресурсом, термінал 99999999, власник FACEBK (Виписка 2).

Загальна сума грошових коштів списаних стороннім інтернет ресурсом: 74955,89 грн.

Картковий рахунок НОМЕР_7 відкрито ОСОБА_1 16 листопада 2023 року об 09:36 год. особисто з фізичною присутністю у відділенні Банку за адресою АДРЕСА_1 .

Будь-які заяви про несанкціоноване відкриття, втрату, крадіжку по даному картковому рахунку від ОСОБА_1 до Банку з періоду його відкриття і до вчинення спірних операцій відсутні.

Даний картковий рахунок закрито 25 листопада 2024 року особисто ОСОБА_1 з фізичною присутністю у відділенні при отриманні довідки про наявність заборгованості.

Таким чином, твердження позивачки про те, що вона закривала картковий рахунок, про який йде мова, ще у 2023 році не відповідає дійсності та спростовується вищенаведеними доказами.

Доказів зворотного позивач не надала.

При цьому дійсно у день відкриття даного карткового рахунку ( НОМЕР_7 ), а саме 16 листопада 2023 року, позивач подавала заяву на закриття рахунку №7496, який був відкритий 18 серпня 2015 року у валюті EUR.

Списання грошових коштів з карткового рахунку НОМЕР_7 позивачки стороннім інтернет ресурсом відбувалось з ручним введенням даних по карті, без NFC (NFC - це технологія безконтактної оплати).

Під час проведення спірних транзакцій 13-14 серпня 2024 року змін облікового запису позивачки в Приват 24 і входів у Приват24 не зафіксовано.

Зміни фінансового номеру телефону на період даних подій та зміни ПІН-коду теж не відбувалося.

Будь-яких заяв про втрату, крадіжку, несанкціонований перевипуск сім карти фінансового номеру телефону від клієнтки ОСОБА_1 не надходило.

При цьому, сама позивачка вказує, що ще 10 серпня 2024 року їй надійшло повідомлення про розблокування картки, заявляє, що цього не робила, ніякої заявки на розблокування картки не подавала.

За даними проведеної перевірки за 10 серпня 2024 року об 13:17:55 год. відбулася зміна паролю у додатку Приват 24, що належить ОСОБА_1 , за допомогою фінансового телефону позивачки та карткового рахунку НОМЕР_7 .

За даними перевірки 10 серпня 2024 року об 13:17:57 год. відбувся вхід в Приват 24 ОСОБА_1 з нетипового для неї пристрою (тип девайса PERSONAL COMPUT), IP адреса пристрою відповідала м. Fresno, Калифорния США. Провайдер AT&T Services Inc. Вхід відбувся за допомогою фінансового номеру ОСОБА_1 на момент даної події (+83).

Тобто, доступ до нетипового пристрою супроводжувався двох-факторною автентифікацією:

- 10 серпня 2024 року об 13:16:57 год. по каналу Багаторівневі IVR опитування за фінансовим номером телефону позивачки зафіксовано контакт з маркером "restoreaccess" - "Відновлення доступу", в ході якого ОСОБА_1 підтвердила здійснення операції, яка передує будь-яким діям по раніше заблокованій карті (в даному випадку введення правильних реквізитів карти і подальша спроба зміни паролю).

- 10 серпня 2024 року об 13:18:10 год. по каналу Сценарії в Channels (Privat24) відправлено повідомлення про підключення переказів за номером телефону.

- 10 серпня 2024 року об 13:18:23 год. по каналу Багаторівневі IVR опитування за фінансовим номером телефону клієнтки зафіксовано контакт з маркером "unlockcard" - "Розблокування картки", в ході якого клієнт підтвердила розблокування картки.

- 10 серпня 2024 року об 13:25:19 год. по каналу Текстові повідомлення в Viber (замість SMS) за фінансовим номером телефону клієнтки відправлено повідомлення про успішне розблокування карти і можливість її подальшого використання, які навіть переглянуті позивачкою в додатку Vider в 14:23 год. на своєму фінансовому телефоні.

Будь-яких заяв з приводу несанкціонованого входу в додаток Приват 24 від ОСОБА_1 до Банку не зафіксовано після проведення описаний вище дій в її Приват 24.

Позивачка ОСОБА_1 звернулась на гарячу лінію Банку з приводу спірних операцій тільки 08 вересня 2024 року (аудіозапис розмови міститься у матеріалах справи). Слід звернути увагу на те, що спочатку позивач повністю заперечує про будь яку причетність до спірних операцій, але на 11-й хвилині розмови визнає факт, що переходила за посиланням про фінансову допомогу від ООН, називає навіть суму допомоги, але конкретизувати що саме робила на сайті куди привело посилання, крім передачі номеру свого телефону (що був фінансовим на час даної події), не може.

Таким чином, посилання позивача та звинувачення Банку в не дотриманні процедури ідентифікації є безпідставним та таким, що спростовується вищенаведеними доказами.

При проведенні перевірки до ОСОБА_1 телефонували з Банку щодо спірних транзакцій, в телефонній розмові ОСОБА_1 підтвердила, що має близьких родичів які на момент даної події знаходились на території США. Позивачка згадує, що із співробітниками по своїй роботі вивчала питання про допомогу від ООН (аудіозапис розмови надано до суду першої інстанції).

Таким чином, підтвердження зміни пароля позивачкою, відсутність зміни ПІН-коду до картки до проведення спірних операцій, вхід в акаунт Приват24 позивачки з іншого пристрою з підтвердженням такого входу з допомогою фінансового телефону ОСОБА_1 , відсутність будь-яких повідомлень про зміну фінансового номеру клієнтки чи про його втрату до здійснення спірних операцій, зміна облікового запису Приват24 користувача шляхом підтвердження зміни пароля з подальшим введення вірних даних платіжної картки ОСОБА_1 , свідчать про те, що особа, яка здійснювала дані дії повністю володіла конфіденційною інформацією. Такими даними володіє тільки сама позивачка, а також сторонні особи, яким клієнтка як добровільно, чи з необережності могла повідомити вказану інформацію, що входить в зону відповідальності клієнтки.

Без підтвердження зміни пароля шляхом IVR дзвінка та надання відповіді що підтверджує таку зміну, здійснення спірних платежів було б неможливим.

І як вказує сама ОСОБА_1 , вона бачила повідомлення, яке надійшло їй про розблокування картки, і ще сама думала, що вона нічого не розблоковувала. Ці події відбувалися 10 серпня 2024 року коли відбулася зміна паролю у її додатку Приват24, відповідно якби позивачка зателефонувала до Банку на 3700 тоді коли побачила повідомлення про розблокування картки, вчинення спірних транзакцій було б неможливим. Однак, позивачка цього свідомо не зробила в силу власної недбалості та необережності, відповідно перекладати відповідальність за вчинені спірні операції на Банк є безпідставним.

Розглядаючи цю справу, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не перевірив належним чином доводи Банку про те, що без розголошення з боку позивача номера банківських карток, ПІН-кодів банківських карток, особа, навіть перевипустивши Sim-карту або маючи фінансовий телефон клієнта, не змогла б ні зайти до системи «Приват24», ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти з рахунків клієнта.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивачка ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а позов задовольнити повністю.

Зазначила, що доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі дублюються із доводами викладеними у відзиві на позов.

ОСОБА_1 у віці 67 років фізично не могла за 24 години здійснити 85 різних платіжних операцій на загальну суму 74 955,89 грн.

Посилання відповідача на аудіозапис розмови ОСОБА_1 нібито про допомогу від ООН, наявність близьких родичів у США, не є допустимими та належними доказами.

Вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині дійшов правильного висновку, що під час розгляду справи не здобуто доказів того, що ОСОБА_1 втратила або сприяла незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, приходить до наступного.

Щодо можливості розгляду справи за відсутності позивачки

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася повторно, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку (том 2 а.с.178, 182).

Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.

Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає, що справу можливо розглянути за відсутності відповідачки, яка повторно не з`явилася в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що 30 березня 2021 року позивачка звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим останньою була підписана Анкета-Заява клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/н від 30 березня 2021 року (т.1 а.с.92-122).

При цьому, в анкеті-заяві зазначено, що позивачка ОСОБА_1 згідна із тим, що вищевказана Анкета-Заява разом «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами» становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг.

Вказане свідчить про те, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» 30 березня 2021 року фактично укладено Договір про надання банківських послуг №б/н, встановлено максимальний ліміт в розмірі 75 000 грн.

З метою продовження ділових відносин та дотримання вимог законодавства України з питань фінансового моніторингу та внутрішніх процедур Банку 16 листопада 2023 року ОСОБА_1 підписала Анкету належної перевірки клієнта-фізичної особи (том 2 а.с.47-49).

З Історії змін карток, яка знаходиться в базі документообігу Банку, встановлено, що ОСОБА_1 на банківській карті № НОМЕР_7 16.11.2023 змінено ліміт (том 2 а.с.58).

Цього ж дня подано заяву про закриття поточного рахунку фізичної особи за № НОМЕР_5 .

З копії матеріалів ЄРДР № 0000446 від 09.09.2024, витребуваної ухвалою суду, встановлено, що ОСОБА_1 08.09.2024 звернулася до поліції з заявою про те, що невідома особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами на суму 14 000 грн, які зберігалися на картковому рахунку № НОМЕР_8 , що належить позивачу.

З матеріалів виконаного доручення № 11931-2024 від 05.12.2024 у кримінальному провадженню № 0000446 від 09.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України встановлено, що в період часу 13.08.2024 11 год 59 хв 28 с 14.08.2024 11 год 12 хв 59 с відбулося 85 транзакцій на оплату рекламних послуг « Facebook».

З дослідженого аудіо запису розмови позивача з працівником АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про те, що їй прийшло СМС повідомлення про те, що в неї існує кредитна заборгованість. Вказані кредитні кошти вона не використовувала, і що кредитна картка закрита за заявою позивача. З цього ж аудіозапису також встановлено, що ОСОБА_1 застосунком «Приват24» не користується і ніколи не користувалася. Зареєстровано заявку про шахрайські дії за транзакціями, які здійснено 13-14 серпня 2023 року. З аудіо запису розмови позивача із представником безпеки Банку встановлено, що ОСОБА_1 кредитну картку в банку при отриманні заблокувала і відмовилася від неї, проте не взяла підтвердження про її блокування. Пізніше їй прийшло повідомлення про те, що ця картка активна, на володіння якої вона згоду не давала. В період 10-13 липня 2024 року фінансовий номер знаходився під контролем позивача, інформацію про нього третім особам вона не передавала. Додатком «Приват24» не користуюся, логіну та паролю не пам`ятає.

Проведеною службою безпеки Банку перевіркою встановлено, що по картковому рахунку № НОМЕР_7 за 13.08.2024 зафіксовано 54 транзакції по списанню грошових коштів на суму 40 253,03 грн стороннім інтернет ресурсом, термінал 99999999, власник РАСЕВК, по цьому ж картковому рахунку за 14.08.2024 зафіксовано 31 транзакцію по списанню грошових коштів в розмірі 34702,86 грн стороннім інтернет ресурсом, термінал 99999999, власник РАСЕВК. Загальна сума грошових коштів, списаних стороннім інтернет ресурсом, - 74955,89 грн. За даними цієї перевірки за 10.08.2024 о 13:17:55 відбулася зміна паролю у додатку «Приват 24», що належить ОСОБА_1 , за допомогою фінансового телефону позивачки та карткового рахунку НОМЕР_7 . Після зміни паролю в «Приват24», яка була проведена шляхом автентифікації Позивача за її фінансовим номером, шахраї і отримали доступ до «Приват24» Позивача. 10.08.2024 о 13:17:57 відбувся вхід в Приват 24 ОСОБА_1 з нетипового для неї пристрою (тип девайса PERSONAL COM PUT), IP адреса пристрою відповідала м. Fresno, Каліфорния, США. Провайдер AT&T Services Inc. Вхід відбувся за допомогою фінансового номеру ОСОБА_1 на момент даної події (+83), тобто доступ до нетипового пристрою супроводжувався двофакторною автентифікацією: 10.08.2024 о 13:16:57 по каналу Багаторівневі IVR опитування за фінансовим номером телефону позивачки зафіксовано контакт з маркером "restoreaccess" - "Відновлення доступу", в ході якого ОСОБА_1 підтвердила здійснення операції, яка передує будь-яким діям по раніше заблокованій карті (в даному випадку введення правильних реквізитів карти і подальша спроба зміни паролю). 10.08.2024 о 13:18:10 по каналу Сценарп в Channels (Privat24) відправлено повідомлення про підключення переказів за номером телефону. 10.08.2024 о 13:18:23 по каналу Багаторівневі (VR опитування за фінансовим номером телефону клієнтки зафіксовано контакт з маркером "unlockcard" - "Розблокування картки", в ході якого клієнт підтвердила розблокування картки. 10.08.2024о 13:25:19 по каналу Текстові повідомлення в Viber (замість SMS) за фінансовим номером телефону клієнтки відправлено повідомлення про успішне розблокування карти і можливість її подальшого використання, які переглянуті позивачкою в додатку Vider в 14:23 год. на своєму фінансовому телефоні. Службою безпеки Банку зроблено висновок, що підтвердження зміни пароля позивачкою, відсутність зміни ПІН-коду до картки до проведення спірних операцій, вхід в акаунт Приват24 позивачки з іншого пристрою з підтвердженням такого входу з допомогою фінансового телефону ОСОБА_1 , відсутність будь-яких повідомлень про зміну фінансового номеру клієнтки чи про його втрату до здійснення спірних операцій, зміна облікового запису Приват24 користувача шляхом підтвердження зміни пароля з подальшим введення вірних даних платіжної картки ОСОБА_1 , свідчать про те, що особа, яка здійснювала дані дії повністю володіла конфіденційною інформацією. Такими даними володіє тільки сама позивачка, а також сторонні особи, яким клієнтка добровільно чи з необережності могла повідомити вказану інформацію, що входить в зону відповідальності клієнтки. Без підтвердження зміни пароля шляхом JVR дзвінка та надання відповіді, що підтверджує таку зміну, здійснення спірних платежів було б неможливим (том 2 а.с.54-68).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про списання із кредитного рахунку всього залишку безпідставного боргу за кредитним договором від 09 березня 2016 року станом на 30 січня 2025 року в розмірі 8 759,67 гривень не можуть бути задоволені, оскільки не відновлять порушені права позивачки з огляду на те, що скасування боргу не свідчить про автоматичне відновлення коштів на рахунку ОСОБА_1 .

Зазначене стосується й вимог ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 6 516,07 гривень, які списані відповідачем в якості відсотків за користування кредитним лімітом, оскільки відповідний розрахунок відсотків сторонами у справі не надавався та не був оцінений судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача є неефективним способом захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелюють негативні наслідки порушення права позивача, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні основної вимоги про списання із кредитного рахунку позивача боргу за кредитним договором від 09 березня 2016 року та поверненні безпідставно набутих коштів, які стягнуто відповідачем в якості відсотків за користування кредитом, то у задоволенні похідних позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди також слід відмовити, оскільки ці вимоги є похідними та їх задоволення залежить від задоволення основної вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в позові, однак не погоджується з мотивами такої відмови, з огляду на таке.

Щодо неефективного способу захисту

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункти 110-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (провадження № 12-41гс23)).

У справі, що переглядається: ОСОБА_1 просила зобов`язати АТ КБ «Приватбанк», зокрема, списати із кредитного рахунку позивача весь залишок безпідставного боргу за кредитним договором від 09.03.2016 року станом на 10 грудня 2021 року в розмірі 8 759,57 грн. та стягнути 6 516,07 грн., які відповідач списав з рахунку позивача в якості відсотків за вказаною кредитною заборгованістю. Отже, ОСОБА_1 заявлена вимога про зобов`язання банка анулювати кредитну заборгованість по рахунку, оскільки банком вже пред`явлена ОСОБА_1 позасудова вимога, якою позивач попереджена, що у разі несплати неї заборгованості банк примусово стягне заборгованість за кредитним договором в порядку, передбаченому законодавством України, що передбачає у тому числі звернення до суду із позовом.

При цьому посилалася на те, що банк з її банківського рахунку для пенсійних виплат безпідставно стягнув грошові кошти в сумі 6516,07 грн., рахуючи як кредитну заборгованість, а також продовжує нараховувати заборгованість.

Таким чином, позивач пред`явила вимогу про примусове виконання обов`язку в натурі, що є належним способом захисту.

Підсумовуючи викладене вище, вимогу про зобов`язання банка анулювати кредитну заборгованість по рахунку не можна вважати неефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушене право позивача та нівелює негативні наслідки порушення права позивача у вигляді стягнення за позовом банку з неї кредитної заборгованості.

Щодо розгляду справи по суті

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі №°916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20.

Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.

Водночас відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявники помилково ототожнюють категорії належності та допустимості доказів, і не враховує вимоги частини другої статті 89 ЦПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд виходить з того, що право на справедливий суд встановлено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Зокрема, відповідно до пункту 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зміст права на справедливий розгляд справи висвітлюється в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні «Шабельник проти України» (заява № 16404/03) від 19 лютого 2009 року ЄСПЛ зазначив, що хоча стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством.

Водночас у рішенні у справі «Руіз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23 червня 1993 року, пункт 63) ЄСПЛ зауважив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

У рішенні у справі «Вержбицький проти Польщі» (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18 червня 2002 року, пункт 39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі «Домбо Бехер проти Нідерландів» (Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, пункт 33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію, включаючи докази, з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище щодо опонента.

Наведена практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

Відповідно до частини першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приват Банк» та користувачем послуг банку.

Зокрема, 30 березня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено Договір про надання банківських послуг №б/н, встановлено максимальний ліміт в розмірі 75 000 грн.

16 листопада 2023 року ОСОБА_1 підписала Анкету належної перевірки клієнта-фізичної особи (том 2 а.с.47-49).

З Історії змін карток, яка знаходиться в базі документообігу Банку, встановлено, що ОСОБА_1 на банківській карті № НОМЕР_7 16 листопада 2023 року змінено ліміт (том 2 а.с.58).

Цього ж дня подано заяву про закриття поточного рахунку фізичної особи за № НОМЕР_5 (том 2 а.с.59).

Таким чином встановлено, що позивачкою закрито рахунок, відмінний від того, з якого в період часу 13-14 серпня 2024 року здійснено 75 транзакцій. А тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що нею був закритий рахунок № НОМЕР_7 спростовуться матеріалами справи.

З копії матеріалів ЄРДР №0000446 від 09 вересня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 08 вересня 2024 року звернулася до поліції з заявою про те, що невідома особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами на суму 14 000 грн, які зберігалися на картковому рахунку № НОМЕР_8 , що належить позивачці.

З матеріалів виконаного доручення № 11931-2024 від 05 грудня 2024 року у кримінальному провадженню №0000446 від 09 вересня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України встановлено, що в період часу 13 серпня 2024 року 11 год 59 хв 28 с 14 серпня 2024 року 11 год 12 хв 59 с відбулося 85 транзакцій на оплату рекламних послуг «Facebook».

З дослідженого аудіо запису розмови позивачки з працівником АТ КБ «Приват Банк» встановлено, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про те, що їй прийшло СМС повідомлення про те, що в неї існує кредитна заборгованість. Вказані кредитні кошти вона не використовувала, і що кредитна картка закрита за заявою позивача.

З цього ж аудіозапису також встановлено, що ОСОБА_1 застосунком «Приват24» не користується і ніколи не користувалася. Зареєстровано заявку про шахрайські дії за транзакціями, які здійснено 13-14 серпня 2023 року.

З аудіо запису розмови позивача із представником безпеки Банку встановлено, що ОСОБА_1 кредитну картку в банку при отриманні заблокувала і відмовилася від неї, проте не взяла підтвердження про її блокування. Пізніше їй прийшло повідомлення про те, що ця картка активна, на володіння якої вона згоду не давала.

В період 10-13 липня 2024 року фінансовий номер знаходився під контролем позивачки, інформацію про нього третім особам вона не передавала. Додатком «Приват24» не користуюся, логіну та паролю не пам`ятає.

Службою безпеки Банку проведено перевірку, якою встановлено, що по картковому рахунку № НОМЕР_7 за 13 серпня 2024 року зафіксовано 54 транзакції по списанню грошових коштів на суму 40 253,03 грн стороннім інтернет ресурсом, термінал 99999999, власник РАСЕВК, по цьому ж картковому рахунку за 14 серпня 2024 року зафіксовано 31 транзакцію по списанню грошових коштів в розмірі 34702,86 грн стороннім інтернет ресурсом, термінал 99999999, власник РАСЕВК.

Загальна сума грошових коштів, списаних стороннім інтернет ресурсом, - 74955,89 грн. За даними цієї перевірки за 10 серпня 2024 року о 13:17:55 відбулася зміна паролю у додатку «Приват 24», що належить ОСОБА_1 , за допомогою фінансового телефону позивачки та карткового рахунку № НОМЕР_7 .

Після зміни паролю в «Приват24», яка була проведена шляхом автентифікації Позивача за її фінансовим номером, шахраї і отримали доступ до «Приват24» Позивача.

10 серпня 2024 року о 13:17:57 відбувся вхід в Приват 24 ОСОБА_1 з нетипового для неї пристрою (тип девайса PERSONAL COM PUT), IP адреса пристрою відповідала м. Fresno, Каліфорния, США. Провайдер AT&T Services Inc. Вхід відбувся за допомогою фінансового номеру ОСОБА_1 на момент даної події (+83), тобто доступ до нетипового пристрою супроводжувався двофакторною автентифікацією: 10 серпня 2024 року о 13:16:57 по каналу Багаторівневі IVR опитування за фінансовим номером телефону позивачки зафіксовано контакт з маркером "restoreaccess" - "Відновлення доступу", в ході якого ОСОБА_1 підтвердила здійснення операції, яка передує будь-яким діям по раніше заблокованій карті (в даному випадку введення правильних реквізитів карти і подальша спроба зміни паролю).

10 серпня 2024 року о 13:18:10 по каналу Сценарп в Channels (Privat24) відправлено повідомлення про підключення переказів за номером телефону. 10.08.2024 о 13:18:23 по каналу Багаторівневі (VR опитування за фінансовим номером телефону клієнтки зафіксовано контакт з маркером "unlockcard" - "Розблокування картки", в ході якого клієнт підтвердила розблокування картки. 10 серпня 2024 року о 13:25:19 по каналу Текстові повідомлення в Viber (замість SMS) за фінансовим номером телефону клієнтки відправлено повідомлення про успішне розблокування карти і можливість її подальшого використання, які переглянуті позивачкою в додатку Vider в 14:23 год. на своєму фінансовому телефоні. Службою безпеки Банку зроблено висновок, що підтвердження зміни пароля позивачкою, відсутність зміни ПІН-коду до картки до проведення спірних операцій, вхід в акаунт Приват24 позивачки з іншого пристрою з підтвердженням такого входу з допомогою фінансового телефону ОСОБА_1 , відсутність будь-яких повідомлень про зміну фінансового номеру клієнтки чи про його втрату до здійснення спірних операцій, зміна облікового запису Приват24 користувача шляхом підтвердження зміни пароля з подальшим введення вірних даних платіжної картки ОСОБА_1 , свідчать про те, що особа, яка здійснювала дані дії повністю володіла конфіденційною інформацією. Такими даними володіє тільки сама позивачка, а також сторонні особи, яким клієнтка добровільно чи з необережності могла повідомити вказану інформацію, що входить в зону відповідальності клієнтки. Без підтвердження зміни пароля шляхом JVR дзвінка та надання відповіді, що підтверджує таку зміну, здійснення спірних платежів було б неможливим (том 2 а.с.54-68).

Встановлено та не заперечується сторонами, що вказані операції здійснювались за рахунок використання кредитних коштів.

Судом встановлено, що фінансовий номер клієнта не змінювався, вхід до акаунту здійснювався за правильного введення логіну та паролю (пароль в той момент змінювався), що дає розуміння про розголошення вказаної інформації самим клієнтом.

Отже, банк довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Списання коштів з рахунку ОСОБА_1 було здійснено в мережі інтернет з використанням інформації, яка відома тільки власнику картки. Списання коштів з рахунку позивача через застосунок «Приват24» відбувалося з використанням закріпленого «фінансового» мобільного номера телефону, що свідчить про виконання операції зі списання коштів після електронної ідентифікації користувача. Без розголошення чи передачі ОСОБА_1 інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, проведення таких операцій є неможливим. Позивач не надала суду доказів того, що нею було своєчасно повідомлено Банк щодо незаконного використання картки та вжито заходів щодо запобігання втрати чи розкрадання картки, ПІНу (персонального ідентифікаційного номера), а тому в цьому випадку відповідальність за операції, що проводилися, несе тільки клієнт. Клієнт, у свою чергу, має право стягнути суму відшкодування з винних осіб, встановлених у кримінальному порядку, якщо такі особи будуть виявлені.

Після безпідставного списання грошових коштів із банківського рахунку, ОСОБА_1 не виконала усіх дій та не надала усю інформацію в день коли було здійснено шахраями запит на вхід із іншого пристрою, яка необхідна була АТ КБ «Приват Банк» для здійснення розслідування щодо спірних операцій, а повідомила про це банк лише у вересні 2024 року.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Оскільки банком належними та допустимими доказами підтверджено, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з його рахунку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову в позові саме з цих підстав.

Враховуючи на доведеність вчинення ОСОБА_1 певних дій чи бездіяльності, спрямованих на сприяння незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від її імені, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що матеріали службової перевірки банку є не належним і допустимим доказом у даній справі, оскільки в даній справі повідомлення позивача банку про несанкціоноване списання коштів було здійснене не одразу після здійснення відповідних транзакцій, а матеріали справи містять докази про те, що вона із власного телефону надала дозвіл шахраям на вхід у Приват24.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи додаткове рішення суду

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначений перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Законодавець не передбачив виключення чи непоширення звільнення від сплати судового збору, передбаченого в частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», за позовом споживача пов`язаним із наданням банківських послуг. Тому частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється й на позови споживача пов`язані із наданням банківських послуг.

Системне тлумачення норм статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 як споживач банківських послуг на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору як за подання позовної заяви, так й за подання апеляційних та касаційних скарг, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

За таких обставин, судом першої інстанції безпідставно покладено на ОСОБА_1 судовий збір за подання позову.

У частині шостій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, то додаткове рішення від 05 травня 2025 року слід скасувати, а судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід компенсувати за рахунок держави.

Щодо судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вище викладені норми права, позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому сплачений АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги слід компенсувати відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ КБ «Приват Банк» задовольнити частково, а мотивувальну частину рішення від 02 травня 2025 року слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення слід залишити без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення від 02 травня 2025 року слід залишити без задоволення, а на додаткове рішення від 05 травня 2025 року слід задовольнити, додаткове рішення від 05 травня 2025 року слід скасувати, а судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1816,80 гривень судового збору за результатами розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02 травня 2025 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 травня 2025 року задовольнити.

Додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 травня 2025 року скасувати, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: М.І. Кулянда

О.О. Одинак