ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6958/24 Номер провадження 22-ц/814/2300/25Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішеня Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2025 року, ухвалене суддею Яковенко Н.Л.

у справі за позовом Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління майном комунальної власності міста Полтава про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року КП «ЖЕО № 2» ПМР звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Позовна заява обґрунтована тим, що в комунальній власності міста Полтави перебуває гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 , який знаходиться на обслуговуванні КП «ЖЕО № 2».

Окрема ізольована кімната № 425 в даному гуртожитку не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади міста Полтави.

В даній кімнаті, на підставі ордеру на жиле приміщення, виданого адміністрацією КП «Полтавський м?ясокомбінат» з 11.04.2014 зареєстрований ОСОБА_1 .

На виконання доручення першого заступника міського голови Валерія Пархоменка № 04-74/2/2786 від 24.09.2024, працівниками КП «ЖЕО № 2» 03 жовтня 2024 року здійснено вихід за адресою АДРЕСА_2 . Під час спілкування з сусідами виявлено, що відповідач з моменту отримання кімнати за даною адресою не проживає, про що складено відповідний акт.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2025 року позовні вимоги Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради понесені судові витрати в розмірі 3028 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає з 2014 року без поважних причин, чим порушує право позивача, з огляду на те, що вказане житлове приміщення належить до комунальної власності міста Полтави, тому згідно положень ст. 71,72 ЖК України наявні правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що він був вселений в дану кімнату на підставі виданого йому ордеру, іншого житла не має. Вважає, що наявний в матеріалах справи акт від 03.10.2024 не є належним доказом його не проживання у даному житловому приміщенні, оскільки складений з участі лише одного мешканця гуртожитку ОСОБА_2 , яка є зацікавленою особою, не вказано час його складання, а також заперечує, що даним актом можна встановити факт не проживання особи з відліком назад у часі.

Окрім того, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо неповажності причин не проживання в даному житловому приміщенні, оскільки у зв`язку з введеним на території України воєнним станом, він, будучи громадянином Республіки Азербайджан, вимушений був тимчасового виїжджати з України до своєї родини. Вказав, що страх за своє життя та здоров`я, а також необхідність бачитись зі своєю родиною є поважними причинами тимчасової відсутності особи. Окрім того, тимчасовий виїзд за межі України жодним чином не доводить факту не проживання у кімнаті більше ніж 6 місяців, оскільки з наявного в справі листа Держприкордонслужби вбачається, щ він жодного разу не виїжджав за межі України більше ніж на 3 місяці.

Також зазначає, що позивачем не доведено його свідомої поведінки, яка б свідчила про втрату інтересу до житлового приміщення, з огляду на те, що за кімнатою № НОМЕР_1 не рахується жодної заборгованості з оплати комунальних послуг, що підтверджує його інтерес до кімнати та бажання сумлінно та у відповідності до договорів користуватися нею.

Окрім того, вважає, що КП «ЖЕО № 2» є неналежним позивачем у даній справі, оскільки вказаний гуртожиток прийнятий до комунальної власності територіальної громади міста, від імені якої дії Полтавська міська рада, тому саме вона або уповноважені органи є належною стороною у справі.

Як на підставу порушення норм процесуального права, посилається на розгляд справи за його відсутності, попри те, що він вчасно подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з об`єктивною неможливістю прибути на судові засідання з огляду на небезпеку для його життя та здоров`я.

Від представника КП «ЖЕО № 2» адвоката Ємець В.М. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Трифонов Ю.А. та представник третьої особи Управління майном комунальної власності міста Полтава.

Від представника КП «ЖЕО № 2» адвоката Ємець В.М. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників відповідача та третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі ордеру № 04 від 09.04.2014 було надано право на заняття кімнати № 425 площею 17,5 кв.м. в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 68).

З 11.04.2014 ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання за вказаною адресою (а.с. 24).

Згідно з рішенням позачергової тридцять восьмої сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 30 січня 2014 року «Про прийняття до комунальної власності міста гуртожитку та обладнання гуртожитку за адресою: пл. Павленківська, 18» Полтавська міська рада вирішила прийняти до комунальної власності територіальної громади міста гуртожиток та обладнання гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 16 липня 2015 року № 132 надано дозвіл на зміну статусу гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , на гуртожиток для проживання сімей (сімейного типу).

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 19.07.2017 № 140 затверджено акт приймання-передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність (за адресою: АДРЕСА_1 ) (а.с. 19).

З 01.08.2017 гуртожиток за адресою: м. Полтава, пл. Павленківська, 18 знаходиться в обслуговуванні Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради.

Відповідно до акту від 03.10.2024 комісією встановлено, що ОСОБА_1 з 2014 року не проживає в кімнаті АДРЕСА_3 (а.с. 22).

Факт відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні також підтверджується актом про фактичне непроживання особи за місцем реєстрації за підписами мешканців гуртожитку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 23)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем доведені обставини, передбчачені ст. 71,72 ЖК України, для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.

Згідно статті 30 Коституції України кожному гарантується недоторканність житла.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 128 ЖК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (стаття 129 ЖК України).

Відповідно до статті 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

У частині четвертій статті 9 ЖК Українивизначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 26 липня 2023 року у справі № 754/5333/18 (провадження № 61-4094св23).

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц , у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

Доказів того, що позивач протягом визначеного законом шестимісячного строку періодично здійснював вихід до гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 з метою фіксації не проживання відповідача у кімнаті АДРЕСА_4 даного гуртожитку матеріали справи не містять.

Наданий позивачем акт від 03.10.2024, в якому зазначено, що ОСОБА_1 з 2014 року не проживає в кімнаті АДРЕСА_3 , не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин, оскільки вказаних вихід перевірки цих обставин має разовий характер (складений за 6 днів до подачі даного позову) та не зазначено часу здійснення даної перевірки.

Долучений акт про фактичне непроживання особи за місцем реєстрації, який підписаний мешканцями гуртожитку, також не має ані дати, ані часу його складання.

Будь-яких письмових доказів, в яких відповідачем була вказана інша адреса його проживання матеріали справи не містять.

Навпаки, саме кімната АДРЕСА_3 , значиться як місце проживання відповідача, який є громадянином Азербайджану, у посвідці на постійне проживання в Україні (а.с. 66).

Також, колегія суддів вважає недоведеним факт свідомої поведінки відповідача, яка свідчить про втрату ним інтересу до житлового приміщення.

До матеріалів справи відповідачем долучено копії квитанцій про оплату комунальних послуг (а тому відповідно і їх споживання) та послуг з утримання гуртожитку, які надаються позивачем на підставі типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який було укладено з відповідачем 01.08.2017.

Доказів, щодо неналежного утримання наданої відповідачу кімнати, проживання в спірній кімнаті іншої особи, матеріали справи не містять.

Окрім того, рішенням суду встановлено, та не заперечується учасниками справи, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07.11.2017 в справі № 552/4156/17, за позовом ОСОБА_1 було відновлено його порушене право на користування жилим приміщенням в кімнаті № 425.

Вказані обставини, на думку суду, свідчать про його інтерес до даної житлової кімнати та спростовують надані позивачем акти про непроживання в кімнаті гуртожитку з 2014 року без поважних причин, оскільки даним рішенням було встановлено перешкоди у належному відповідачу праві користування даним житловим приміщенням.

Як на поважність причин тимчасової відсутності в житловому приміщенні відповідач посилається на загрозу його життю та здоров?ю, внаслідок введення на території України воєнного стану та необхідністю виїжджати за межі України для зустрічей з родиною, яка проживає в Азербайджані.

Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, і діє дотепер.

Колегія суддів звертає увагу, що з 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан і це, з урахуванням реальної загрози життю та здоров?ю людей, є вагомою причиною перебування цивільного населення у більш безпечних регіонах України чи за межами нашої держави.

Окрім того, з наданих відомостей Державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_1 періодично здійснював в`їзд та виїзд за межі України, проте, його відсутність на території України не перевищувала 6 місячного строку (а.с. 120).

При цьому позивач не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що під час перебування відповідача на території України він не проживав за місцем своєї реєстрації.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про позбавлення особи права користування житлом, суди мають застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) закріплено право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідача іншого житла на території України, яке було б придатне для проживання, тому визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не може розглядатися як необхідне в демократичному суспільстві, оскільки не відповідає принципу пропорційності в контексті статті 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги, відносно того, що КП «ЖЕО № 2» є неналежним позивачем у даній справі колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Згідно зі Статутом КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради, затвердженим рішенням сорок дев?ятої сесії Полтавської міської ради восьмого скликання від 26 січня 2024 року, засновником і власником підприємства є територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради.

Зі змісту наявних у справі доказів встановлено, що рішенням Полтавської міської ради вказаний гуртожиток є комунальною власністю м. Полтави.

Перший заступник міського голови Полтавської міської ради звернувся до начальника КП «ЖЕО №2» з дорученням здійснити перевірку проживання у кімнаті № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , а у разі необхідності подати позовну заяву до суду про визнання його таким, що втратив право користування вказаною кімнатою (а.с. 12).

Враховуючи, що гуртожиток, що розташований в АДРЕСА_1 належить до комунальної власності, тому КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради, засновником і власником якого є територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, мало право на звернення до суду з даним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в порушення норм процесуального права розглянув дану справу за відсутності відповідача колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, клопотання про участь у розгляді справи врежимі відеоконференції не заявляв.

Враховуючи вищевикладені обставини справи в сукупності та взаємозв?язку та чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на його недоведеність та необґрунтованість.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За розгляд справи в суді апеляційної інстанції відповідачем було сплачено судовий збір у сумі 4542 грн., який враховуючи вищевикладені вимоги законодавства підлягає стягненню з КП «ЖЕО № 2» на його користь.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління майном комунальної власності міста про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4542 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук