Справа № 215/2168/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Данилевського М.А., за участю секретаря судових засідань Маняхіної А.О., розглянувши у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

28.03.2025 ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу з позовною заявою до ОСОБА_2 (відповідач) про визнання квартири придбаної у шлюбі спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Судом здійснювався запит до АТ «УКРСИББАНК» щодо наявності заборгованості власника квартири перед банком.

Стислий виклад позицій позивача та відповідача.

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, суть яких зводиться до наступного.

10.07.1998 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб, про що було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №333.

За період перебування у шлюбі за спільні кошти, а саме 12.10.2005 ними було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності №8614917 від 12.10.2005, а також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири.

Договір купівлі-продажу був укладений з Відповідачем, на неї в подальшому й було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Перед укладанням договору Позивач надавав свою нотаріально посвідчену згоду укласти договір купівлі-продажу квартири.

Питання про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто, що змусило Позивача звернутися до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна. Тому позивач просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за вищезазначеною адресою.

Представник відповідача ОСОБА_5 надала суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до наступного.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (частина друга статті 206 ЦПК України).

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (частина четверта статті 206 ЦПК України).

Незважаючи на те, що між сторонами існувала інша домовленість про поділ квартири, у позасудовий спосіб, ОСОБА_2 визнає позовні вимоги позивача та не заперечує проти задоволення позову в частині: визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 ; здійснення розподілу вказаної квартири між сторонами та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку у праві власності на кватиру.

ОСОБА_2 відомі усі процесуальні наслідки визнання нею позову.

Оцінка судом обставин справи, мотиви та висновки суду.

Позивач, відповідач та їх представники в підготовче судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, тому суд проводив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд дійшов наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 163 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того,чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 10.07.1998 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб, про що було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №333.

За період перебування у шлюбі 12.10.2005 ними було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності №8614917 від 12.10.2005, а також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11).

Згідно п. п. 23, 24 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Отже, спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, а тому, у відповідності до чинного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірної квартири №1380715 від 15.05.2025 приватним нотаріусом Літвіновою І.І. накладено заборону на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки № 0Д 01 И 7815 З, за р.№7002 в інтересах АКІБ «УкрСиббанк».

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року №8-р/2020 констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку. Оскільки Законом України "Про іпотеку" не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя.

Згідно відповіді АТ «УКРСИББАНК» від 03.07.2025 на запит суду, за перевіреною інформацією облікових систем банку встановлено, що у банку відсутні фінансові претензії до ОСОБА_2 за кредитними зобов`язаннями, в забезпечення яких останньою передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Розгляд зазначеної цивільної справи про поділ спільного майна не призведе до порушень прав банку.

Отже, суд констатує, що поділ квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, в жодному разі не призведе до порушення прав іпотекодержателя (АТ «УКРСИББАНК»).

Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Щодо витрати на професійну правничу допомогу:

Представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розрахунок яких складає 34000 грн., що складається з наступного: 4000 грн. усна консультація, 10000 грн. складання позовної заяви, послуги з отримання довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, відповідь на відзив 4000 грн., участь у судових засіданнях 12000 грн.

ОСОБА_2 не погоджується із вимогою про стягнення з неї судових витрат, які складаються із витрати на професійну правничу допомогу та судового збору.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості,співмірності та верховенства права.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Як вбачається з позовної заяви 07 березня 2025 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Легаліст» укладено договір про надання професійної правничої допомоги.

На даний час реальний обсяг наданих адвокатом послуг це консультація, отримання довідки та складання позовної заяви.

ОСОБА_2 вважає вказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу явно завищеним та взагалі не співмірним із складністю цієї справи.

Квартира АДРЕСА_2 , про розподіл якої просить позивач придбана у шлюбі, тобто і так є спільною власністю подружжя, відповідно до норм Сімейного кодексу України.

Тому, відповідач вважає вартість консультації наданої позивачу у розмірі 4 000,00 грн та вартість складеної позовної заяви у розмірі 10 000,00 грн. значно завищеною, оскільки вказані слуги із такої категорії справ, з відсутністю юридичної проблематики у ситуації позивача, не потребує багато часу та значних юридичних навичок.

А довідка з Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності про оціночну вартість об`єкта нерухомості на запит власника взагалі надається на безоплатній основі. Кожен громадянин може це зробити самостійно, адже у Фонді держмайна для цього працює сервіс автоматичної оцінки нерухомості.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що позивач не проводив з нею перемовини щодо досудового врегулювання питання розподілу майна, тобто ОСОБА_1 не вжив усі можливі засоби врегулювання спору, а відразу звернувся до суду з позовом. Хоча ОСОБА_2 ніколи не заперечувала щодо саме досудового вирішення питання про поділ спільного майна подружжя. Тому, відповідач вважає, що з цієї підстави не справедливо покладати на неї компенсацію витрат позивача на професійну правничу допомогу.

ОСОБА_2 вказує, що квартира знаходиться у користуванні позивача, вона в ній не проживає, а також на даний час вона знаходиться у скрутному матеріальному становищі, а тому сплата судових витрат для неї є непомірним тягарем.

Отже, враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги, обсяг та складність наданих позивачу послуг з правничої допомоги, категорії справи, ціни позову,принципів співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку з підстав зазначених вище, що витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача слід зменшити до 10 000,00 грн., що буде відповідати вимогам розумності, справедливості та пропорційності.

Щодо судового збору:

Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон № 3674-VI) визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (частина третя статті 7 Закону № 3674-VI).

Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

ОСОБА_2 визнала позов позивача до закриття підготовчого судового засідання та початку розгляду справи по суті. Тому, правові підстави для покладення на неї усієї суми судового збору відсутні.

Згідно із пунктом 1.1.2 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року становить 3 028,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).

При подачі позовної заяви у цій справі ставка судового збору, з урахуванням ціни позову, становить 11 922,92 грн. Таким чином, ОСОБА_1 підлягає компенсації з державного бюджету 5 961,46 грн. судового збору, а на ОСОБА_2 покладається лише частина судового збору у зв`язку із визнанням позову у розмірі 5 961,46 грн.

Виходячи з викладеного вище, керуючись ст.ст. 60 74 СК України, ст.ст.12, 19, 43, 49, 81, 133, 137, 141, 142, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1).

Поділити спільну сумісну власність, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5 961,46 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 5 961,46 грн. сплаченого ним при поданні позовної заяви судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 18 липня 2025 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3

Суддя: