АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року

м. Чернівці

справа № 725/566/25

провадження № 22-ц/822/575/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Тодоряк Г. Д.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2025 року

головуюча в суді першої інстанції суддя Стоцька Л. А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 .

Просив суд усунути перешкоди в користуванні кімнатою площею 11,80 кв. м. та комунальними зручностями в квартирі АДРЕСА_1 , шляхом його вселення.

Позов обґрунтований тим, що 05 лютого 2006 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року.

Вказує, що під час шлюбу, сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 36,64 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 квітня 2013 року.

Квартира складається з двох окремих кімнат 103-3 площею 11,80 кв. м. та

103-4 площею 16,90 кв. м, коридору 103 площею 1,60 кв. м., суміщеного санвузла 103-2 площею 3,10 кв. м., комори 3-5 площею 0,30 кв. м. та кухні загального користування СХVІІ площею 16,00 кв. м.

Зазначає, що рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 квітня 2018 року, встановлено порядок користування вищевказаною квартирою, а саме: позивачу виділена окрема кімната площею 11,80 кв. м., відповідачці кімната площею 16,90 кв. м. з коморою площею 0,30 кв. м., інші приміщення залишились в загальному користуванні.

Незважаючи на рішення суду, відповідачка заперечує проти користування позивачем даною кімнатою, замінивши на вхідних та дверях його кімнати замки створила перешкоди для вільного доступу до квартири та кімнати, чим порушує право користування ОСОБА_1 його житлом.

Короткий зміст судового рішення у справі

Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2025 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували про перебування у власності позивача спірної квартири чи її частини.

Всупереч частині першій статті 81 ЦПК України, позивачем належних доказів, в розумінні статей 76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог, не надано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 січня 2018 року має преюдіційне значення у даній справі, а саме: визначена окрема кімната для позивача огляду, що квартира придбана у шлюбі. Ігнорування ОСОБА_2 притензій від 29 листопада 2024 року та доводи проти користування кімнатою ОСОБА_1 свідчать про її намір та дії на здійснення перешкод, що потребує судового зобов`язання для їх усунення для запобігання протиправних дій.

Узагальнені доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 3-4).

За час перебування у шлюбі, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,64 кв. м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 квітня 2013 року (а. с. 5).

Вказана квартира складається з двох окремих кімнат 103-3 площею 11,80 кв. м. та 103-4 площею 16.90 кв. м., коридору 103 площею 1,60 кв. м., суміщеного санвузла 103-2 площею 3,10 кв. м., комори 3-5 площею 0,30 кв. м. та кухні загального користування CXVII площею 16,00 кв. м. (а. с. 5-6).

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці (після перейменування Чернівецький районний суд міста Чернівці) від 24 січня 2018 року у справі № 725/4757/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 квітня 2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 кімнату 103-3 площею 11,80 кв. м., ОСОБА_2 кімнату 103-4 площею 16,90 кв. м., комору 103-5 площею 0,30 кв. м., а коридор 103 площею 1,60 кв. м., вбиральню з ванною 103-2 площею 3,10 кв. м., кухню CXVII площею 16,00 кв. м. залишено у загальному користуванні (а. с. 7-10).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17.

Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним (стаття 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2024 року у справі № 370/2850/20 (провадження № 61-7245св23) вказав на те, що преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17).

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду 10 травня 2023 року у справі № 524/4046/20, провадження № 61-6743св22).

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 463/9009/21, провадження № 61-14075св23).

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 522/11266/17, провадження № 61-208св22).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 січня 2018 року у справі № 725/4757/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 кімнату 103-3 площею 11,80 кв. м., ОСОБА_2 кімнату 103-4 площею 16,90 кв. м., комору 103-5 площею 0,30 кв. м., а коридор 103 площею 1,60 кв. м., вбиральню з ванною 103-2 площею 3,10 кв. м., кухню CXVII площею 16,00 кв. м. залишено у загальному користуванні (а. с. 7-10).

В мотивувальній частині вказаного рішення суду у справі № 725/4757/17 встановлено преюдиційний факт того, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 04 березня 2013 року у період її перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , а отже є їх спільною сумісною власністю.

При цьому колегія суддів керується тим, що відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували про перебування у власності позивача спірної квартири чи її частини.

В свою чергу, надаючи оцінку обґрунтованості пред`явленій ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позовній вимозі про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом вселення, колегія суддів виходить із наступного.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі

№ 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

З урахування вищевикладеного, в результаті визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 згідно з рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 січня 2018 року, правовий режим спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності сторін спору залишився незмінним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 466/8225/20 (провадження № 61-6048 св 23) дійшов висновку, що «заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю».

У постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23) Верховний Суд вказав на те, що «співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Установивши, що 1/2 частини спірного домоволодіння належить на праві власності позивачу і він як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися належним йому майном, проте відповідач чинить йому перешкоди у користуванні таким майном, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що надані позивачем докази (звернення до органів поліції) не підтверджують, що йому як співвласнику будинку чиняться перешкоди у володінні та користуванні своєю власністю, є безпідставними. Сам факт подання відповідачем апеляційної і касаційної скарг свідчить про невизнання, оспорення прав позивача».

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка заперечуючи у відзиві проти позову вказувала на те, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документу, який би свідчив, що останній є власником чи співвласником спірного нерухомого майна.

Тобто відсутня будь-яка правова підстава, яка б зобов`язувала відповідачку впустити проживати в її особисте житло абсолютно чужу людину для неї.

Додатково також вказувала на те, що у спірній квартирі разом з нею також проживають двоє спільних із позивачем дітей (неповнолітній син та повнолітня дочка), а тому вселення позивача призведе до суттєвого погіршення житлових умов.

Аналогічні доводи ОСОБА_2 містяться й у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, відповідачка заперечувала як обставину належності ОСОБА_1 частки у праві власності на спільне нерухоме майно, так і наявності правових підстав для користування позивачем цим майном.

Окрім цього, відповідачка фактично визнала ту обставину, що на даний час проживає разом із дітьми в обох житлових кімнатах спірної квартири.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до поликового висновку про недоведеність обставини здійснення ОСОБА_2 перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою.

У цій частині доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Разом з цим колегія суддів приходить до висновку, що заявлена ОСОБА_1 позовна вимога про усунення перешкод в користуванні кімнатою 103-3 площею 11,80 кв. м. та комунальними зручностями у вказаній квартирі, шляхом його вселення, сформульована некоректно.

Як зазначалось вище, одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

За встановлених апеляційним судом обставин справи ОСОБА_1 належить частка у праві власності на спільне із ОСОБА_2 нерухоме майно, а не право власності на кімнату 103-3 площею 11,80 кв. м.

Рішенням суду у справі № 725/4757/17 визначено лише порядок користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 .

Зі змісту визначених підстав позову є очевидним те, що позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін спору, і відповідачкою як іншим співвласником чиняться перешкоди у здійсненні права користування цим майном.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Некоректне формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20 (провадження № 61-9025св21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18 (провадження № 14-209цс21) вказала на те, що якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117-118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12) та від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що право позивача підлягає судовому захисту за його позовом у спосіб усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у вказану квартиру.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у вказану квартиру.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 211 гривень 20 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією від 23 січня 2025 року (а. с. 1) та судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 816 гривень 80 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією від 17 травня 2025 року (а. с. 47).

Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , проте лише з підстав некоректного формулювання вимог позову.

З урахуванням викладеного, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 048 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у вказану квартиру.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 048 (три тисячі сорок вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 липня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА