КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/850/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Київ

Справа № 753/15018/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Гусак О.С.,

у справі за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_1 про виселення,

встановив:

У серпні 2023 року позивач Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - ДП МОУ «Укрвійськбуд») звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про виселення.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 видано відомчий ордер від 20.08.2018 року № 01448 на зайняття з сім`єю з чотирьох осіб жилого приміщення (кімнати) АДРЕСА_1 , житловою площею 9,8 кв. м. Зазначена кімната разом з вказаним будинком та іншими будинками і спорудами, які розташовані по АДРЕСА_2 , а також 135 заводом залізобетонних виробів Міністерства оборони України, який розташований по АДРЕСА_2 , входила до складу військового містечка № НОМЕР_1 Дарницької квартирно-експлуатаційної частини району Збройних Сил України.

Рішення щодо вилучення і передачу кімнати АДРЕСА_1 або будь-якого іншого гуртожитку або споруди по АДРЕСА_2 , що входять до складу військового містечка № НОМЕР_1 до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном Кабінетом Міністрів України, в порядку ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», не приймалося.

Будь-яких правових підстав для надання відомчого ордеру на жилу кімнату в гуртожитку, а саме: кімната АДРЕСА_1 , яке є військовим майном, у будь-якого органу управління центральної або місцевої виконавчої влади, а також у будь-якого іншого органу, уповноваженого управляти державним майном, в порядку передбаченому Житловим кодексом України, не було.

Оскільки відомчий ордер від 20.08.2018 року № 0148 виданий не уповноваженою особою т.в.о. директора Філії «135 ДБК «ДП МОУ «Укрвійськбуд», у директора філії відсутні повноваження щодо прийняття рішення та про видачу відомчих ордерів для вселення, а будь-яких інших наказів, розпоряджень, довіреностей, які би уповноважували т.в.о. директора Філії «135 ДБК «ДП МОУ «Укрвійськбуд» щодо видачі ордерів на вселення, ДП МОУ «Укрвійськбуд» не приймалось, ОСОБА_1 , який користується кімнатою, втратив правовий зв`язок з ДП МОУ «Укрвійськбуд», звільнився за власним бажанням, тому позивач, посилаючись на ст. ст. 132, 116 ЖК України, просив виселити ОСОБА_1 та членів його сім`ї з кімнати АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ДП МОУ «Укрвійськбуд» звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення проігнорував ч. 2 ст. 132 ЖК України, якою визначено, що працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого житлового приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Натомість відповідач після розірвання трудових договорів з позивачем продовжує користуватись кімнатою в гуртожитку, яка є військовим майном у розумінні Закону України «Про правовий режим майна Збройних Сил України», не сплачуючи кошти за користування кімнатою в гуртожитку, чим створює збитки державному підприємству та порушує права інших осіб, які потребують житла у зв`язку зі службою та можуть бути вселені у кімнату за розпорядженням Міністерства оборони України, яке є власником цього майна.

Також ОСОБА_1 в порушення ст. 130 ЖК України не набув права тимчасового володіння кімнатою в гуртожитку, що підтверджується відсутністю договору найму та сплати за проживання (користування) кімнатою у гуртожитку.

Звертає увагу на те, що відповідач є співвласником квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.01.2001 року, яке було оформлено на підставі наказу від 26.01.2001 року № 556 філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд».

Вважає, що висновки суду першої інстанції, про те що відповідач мав законні сподівання, що пропрацювавши більше десяти років на підприємстві, його житлові права будуть захищенні законом, не відповідають дійсності, оскільки відповідно до статуту ДП МОУ «Укрвіськбуд» та наказу МОУ від 31.07.2018 року № 380, підприємство не покликане забезпечувати житлом працівників, а може лише надати вільне приміщення за договором найму у тимчасове користування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права та відповідає постанові Верховного Суду від 24 лютого 2024 року у справі № 296/4642/19, де визначено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання позивача на те, що відповідачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 29,33 кв. м, житловою площею 17 кв. м, не є доказом того, що відповідач забезпечений житлом, оскільки ст. 47 ЖК України визначено норму житлової площі на одну особу - 13,5 кв. м.

Звертає увагу на те, що відповідач і його члени сім`ї не є особами, що самоправно вселилися до житлового приміщення, тому підстави для виселення передбачені ст. 116 ЖК України, відсутні, оскільки вселення у кімнату в гуртожитку, як встановив суд першої інстанції, відбулось на підставі ордеру.

У судовому засіданні представник позивача ДП МОУ «Укрвійськбуд» - Рева В.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на незаконність видачі ордеру та наявності іншого житла відповідачу не може бути прийнято до уваги, оскільки вказані обставини були предметом дослідження у суді у справі № 753/14594/21, рішення суду набрало законної сили, і ці обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Відповідач мав законні сподівання, що, пропрацювавши більше десяти років, його житлові права будуть захищені законом, відповідно до якого із службового житла, (а спірна квартира є службовою), не можна виселяти осіб, якщо вони пропрацюють більше десяти років згідно ст. 125 ЖК України.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ДП МОУ «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ Філію «135 Домобудівельний комбінат» ДП МОУ «Укрвійськбуд» (а. с. 11-22).

На балансі філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» «135 Домобудівельний комбінат» перебуває будинок АДРЕСА_4 , що підтверджується актом приймання (передачі) будинків, споруд і територій військового містечка (а. с. 23-25).

Відповідно до п. 4.2 Статуту ДП МОУ «Укрвійськбуд», зазначений житловий будинок є державною власністю і закріплюється за ДП МОУ «Укрвійськбуд» на праві господарського відання, з обмеженими правомочностями розпорядження щодо основних фондів та інших видів майна (а. с. 26-34).

Як вбачається із трудової книжки ОСОБА_1 згідно з наказом директора філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» від 30.12.1998 року № 79 він був прийнятий на посаду електромонтера, в подальшому змінював посади, з 25.08.2010 року прийнятий на посаду головного інженера філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд», а 28.08.2020 року був звільнений з посади головного інженера за власним бажанням (а. с. 93-99).

На підставі наказу філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» від 20.08.2018 року № 27 ОСОБА_1 з сім`єю з чотирьох осіб (він, його син ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_5 , ОСОБА_5 ) 20.08.2018 року адміністрацією Філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - «135 ДБК» було видано відомчий ордер № 0148 на жиле приміщення площею 9,8 кв. м, що складається з 1 кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 80).

Наказом директора філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» від 28.08.2020 року № 56 ОСОБА_1 з 28.08.2020 року звільнений з посади головного інженера за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (а. с. 36).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Встановлено, що у липні 2021 року позивач ДП МОУ «Укрвійськбуд» звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним ордер від 20.08.2018 року № 0148 на жиле приміщення площею 9,8 кв. м, що складається з 1 кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.02.2023 року у справі № 753/14594/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.06.2023 року, в задоволенні позову ДП МОУ «Укрвійськбуд» до ОСОБА_1 про визнання ордеру на вселення недійсним - відмовлено.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що відповідач вселився у спірну кімнату у встановленому законом порядку, будь-які правові підстави для визнання ордеру від 20.08.2018 року № 0148 недійсним судом не встановлено.

Встановлені судом обставини у справі № 753/14594/21 в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційними під час розгляду цієї справи.

Встановивши, що відповідач займає кімнату АДРЕСА_1 , яка була надана йому разом із сім`єю у складі ще 3 осіб у період працевлаштування у філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд», де він пропрацював більше 20 років, та був звільнений у 2020 році за власним бажанням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї із спірної кімнати без надання іншого житлового приміщення, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідач мав законні сподівання, що, пропрацювавши більше десяти років на підприємстві, його житлові права будуть захищені законом, відповідно до якого із службового житла не можна виселяти осіб, якщо вони пропрацюють більше десяти років, що гарантовано ст. 125 ЖК України.

Доводи сторони позивача про те, що відповідач не набув права тимчасового володіння кімнатою в гуртожитку, що підтверджується відсутністю договору найму, є безпідставними, оскільки відсутність договору найму не є правовою підставою для виселення відповідача із гуртожитку, до якого він вселився на підставі ордеру, виданого у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідно до статуту ДП МОУ «Укрвійськбуд» та наказу МОУ від 31.07.2018 року № 380 підприємство не покликане забезпечувати житлом працівника, який звільнився з підприємства за власним бажанням, а тому відповідно до ст. 132 ЖК України підлягає виселенню, висновків суду не спростовують, оскільки суперечать нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 ЖК України, інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Однак, частиною 3 ст. 132 ЖК України передбачено, що осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві позивача більш ніж десять років, тому відсутні правові підстави для виселення його з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, оскільки на нього розповсюджується дія норми статті 125 ЖК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі з аналогічних правовідносин № 369/5182/16-ц, «суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів із гуртожитку без надання іншого жилого приміщення з урахуванням того, що Особа 1 пропрацював більше десяти років на підприємстві, яке на підставі ордера надало йому житло в гуртожитку для його проживання та членів його сім`ї.»

Колегія суддів відхиляє також доводи сторони позивача про те, що у разі виселення відповідача із спірної кімнати його право на житло не буде порушено, оскільки він має у співвласності квартиру АДРЕСА_6 , з огляду на те, що вказана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та має загальну площу 29,33 кв. м, що не свідчить про те, що відповідач забезпечений житлом, оскільки ст. 47 ЖК України визначено норму житлової площі на одну особу - 13,5 кв. м.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Відповідач вселився у кімнату АДРЕСА_1 , на підставі відповідного ордеру на вселення, проживає в ній з 2018 року, при цьому пропрацював на підприємстві позивача більше 20 років, законність його проживання позивачем не спростована, що свідчить про те, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги сторони позивача про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу сторони позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 липня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.