Справа № 638/560/22
Провадження № 2/638/547/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Коломієць І.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Шевченківського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в якому з урахуванням уточнень просить: встановити право ОСОБА_1 на обмежене безоплатне користування (приватний постійний безоплатний сервітут) відносно частини земельної ділянки загальною площею 0,0328 га (кадастровий номер :07:008:0010) з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у вигляді земельної ділянки, площею 22 кв.м. (смуги шириною 1,0 м. і довжиною 22 м.), належної на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з таким змістом: право проходу ОСОБА_1 , а також найманим нею, але не виключно, працівникам для здійснення ремонтних, реконструкційних і експлуатаційних дій щодо будівель та споруд домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене домоволодіння розташовується на земельній ділянці з кадастровим номером: :07:008:009, яка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку також належить позивачу. Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 , з кадастровим номером: :07:008:0009 та розташований на ній житловий будинок, межує із земельною ділянкою із кадастровим номером: :07:008:0010 за адресою: АДРЕСА_1 . яке, на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно плану меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :07:008:0009, межі від А - Б межує із земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером :07:008:0010. Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою АДРЕСА_2 , а саме плану земельної ділянки вбачається наступне. Будівлі розташовані на земельній ділянці з позначенням: «Д-1», «Д3-1», «д3» є межею земельних ділянко та домоволодінь АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :07:008:0009 та земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером :07:008:0010 є житловий будинок. Фактично межею зазначених земельних ділянок є житловий будинок, який належить на праві власності ОСОБА_1 . Вказаний житловий будинок є межею земельних ділянок, тобто фактично стіна будинку є парканом між земельними ділянками, окрім того вона є однією з несучіх стін будинку.

Позивач зазначає, що декілька років тому на земельній ділянці з кадастровим номером :07:008:0010 за адресою АДРЕСА_1 було побудовано новий двоповерховий будинок, який відповідачі придбали у 2020 році. Після будівництва цього нового будинку, декілька років при атмосферних опадах та на весні стіна повністю сиріє та на ній з`являється пліснява і вона руйнується. З метою ремонтних робіт та догляду за будинком зокрема цією стіною, ОСОБА_1 , зверталася до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з проханням надати доступ будівельникам для обстеження стіни будинку та здійснення відповідних будівельних робіт з облаштування вимощення від води аби не відбувалося підтоплення стіни, встановлення гідроізоляції стіни та здійснення інших робіт для запобіганню руйнуванню стіни та будинку, але кожного разу відповідачі відмовляли у наданні доступу до стіни будинку та проведенню ремонтних робіт. Отже, на даний час для запобігання подальшого підтоплення будинку, руйнування однієї з несучих стін будинку, проведення ремонтних та поточних робіт, постала необхідність у встановленні постійного безоплатного земельного сервітуту на користь ОСОБА_1 за рахунок земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :07:008:0010, яка належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для обслуговування і догляду за домоволодінням, що полягає у праві проходу, встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів.

Позивач зверталась до відповідачів з заявою-пропозицією про встановлення земельного сервітуту від 11 листопада 2021 року, в якій просила врегулювати питання, щодо укладення у нотаріальній формі договору про земельного сервітуту на користь ОСОБА_1 за рахунок земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :07:008:0010, яка належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , загальною площею 0,0328 га, для обслуговування і догляду за домоволодінням, що полягає у праві проходу, встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту (поліпшень) житлового будинку, що належить ОСОБА_1 , однак позитивної відповіді від відповідачів, позивач не отримала.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2022 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року клопотання представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Іваненко Є.В задоволено. Зупинено провадження у цивільній справі № 638/560/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту до набрання законної сили судового рішення ухваленого за результатами розгляду цивільної справи № 638/14921/23 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити земельну ділянку.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року провадження по справі поновлено.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про право власності від 07 вересня 1998 року ОСОБА_1 є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04 листопада 2021 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка з кадастровим номером: :07:008:009, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно з копією технічного паспорта земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 , (на якій безпосередньо знаходиться будинок ОСОБА_1 ) з кадастровим номером: :07:008:0009 межує із земельною ділянкою з кадастровим номером: :07:008:0010 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19-24).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна №281534424 від 27.10.2021 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований земельній ділянці з кадастровим номером: :07:008:0010, на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 25-26).

Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права земельна ділянка кадастровим номером :07:008:0010, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 29-30).

Як зазначає ОСОБА_1 фактично стіна її будинку є парканом між земельними ділянками з кадастровим номером: :07:008:0010 та :07:008:009 та є однією з несучіх стін будинку. З метою ремонтних робіт та догляду за будинком зокрема цією стіною, ОСОБА_1 , зверталася до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з проханням надати доступ будівельникам для обстеження стіни будинку та здійснення відповідних будівельних робіт з облаштування вимощення від води аби не відбувалося підтоплення стіни, встановлення гідроізоляції стіни та здійснення інших робіт для запобіганню руйнуванню стіни та будинку, але кожного разу відповідачі відмовляли у наданні доступу до стіни будинку та проведенню ремонтних робіт.

Зазначає, що без встановлення земельного сервітуту задовільнити потреби позивача в безперешкодному доступі до стін свого будинку є неможливим.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Частина перша стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 22-2 постанови

від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18 (провадження № 61-18819 св 20), від 12 квітня 2022 року у справі

№ 306/612/20 (провадження № 61-14169 св 21), від 01 лютого 2023 року справа № 345/4572/20 (провадження № 61-7577 св 22).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, позивачем не доведено та не надано до суду належних та допустимих доказів того, що використання її земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачів, а також, те що, потреби сервітурія не можуть бути задоволенні будь-яким іншим способом.

Допитана в судовому засіданні свідок, ОСОБА_5 , також не підтвердила та не надала суду беззаперечної інформації неможливості позивачем користування своєю частиною земельної ділянки без обтяження сервітутом земельної ділянки яка належить відповідачам.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а судом не встановлено неможливість ефективного використання земельної ділянки позивача для задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом, без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись, статями 78, 79, 98, 99 Земельного кодексу України; статтями 182, 401, 402, 403, 404 ЦК України, статтями 4, 10, 13, 81, 141, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,, адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2025 року.

Суддя Л.М. Рибальченко