ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7006/25 Справа № 189/896/20 Суддя у 1-й інстанції - Лукінова К. С. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача фінансових послуг,

- за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

18.08.2020 року до Покровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача фінансових послуг, в якому позивач просив стягнути з відповідача на його користь 17 545, 23 долара США, 55 871 417, 89 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року позовні ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача фінансових послуг задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , 4947, 48 доларів США 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Савко Віталія Віталійовича та представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - адвоката Штронда Антона Михайловича залишено без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 серпня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савка Віталія Вікторовича залишено без задоволення.

Касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Штронди Антона Михайловича задоволено частково.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року скасовані у частині позовних вимог про стягнення 3 відсотків річних, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року скасоване в частині розподілу судових витрат.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року в частині відмови в стягненні пені, відсотків за вкладом після закінчення строку, на який зроблений вклад, залишено без змін.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг (стягнення 3 відсотків річних) задоволено.

Стягнено з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 (його правонаступника - ОСОБА_1 ) 5 261,76 доларів США 3% річних за користування чужими грошима згідно частини 2 статті 625 ЦК України за період з 01.06.2016 року по 09.11.2020 рік

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

22.05.2025 рокувід Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»надійшла апеляційна скарга в якій ставиться вимога про скасування рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що на думку апелянта суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності. Крім того у рішенні суду не зазначено про відрахування з зазначених сум податків та зборів, що веде до неоднозначного трактування судового рішення.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савко Віталій Вікторович надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що тривале виконання рішення суду по справі № 201/597/16-ц стало причиною неподання позивачем позовної заяви раніше, а тому у сулу першої інстанції були всі підстави для поновлення пропущеного строку.

Щодо оподаткування, слід зазначити, що сума коштів стягнутих на відшкодування збитків не підлягають оподаткуванню, а тому суд першої інстанції цілком логічно не вказав про їх оподаткування.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» Штронда А.М., який прийняв участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник ОСОБА_1 адвокат Савко В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи:

13 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD300 вклад «Стандарт», відповідно до умов якого вкладник передав банку грошові кошти в сумі 33 450,54 доларів США строком до 13 грудня 2014 року з правом автоматичної пролонгації та нарахуванням відсотків у розмірі 9 % річних. 08 грудня 2015 року ОСОБА_2 направив на адресу відповідача заяву про повернення депозиту та відсотків, у задоволенні якої банк відмовив. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року в справі №201/597/16-ц, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором депозитного вкладу від 13 грудня 2013 року № SAMDNWFD300 «Стандарт» станом на 31 травня 2016 року в розмірі 40 022,43 доларів США, а саме: вклад у розмірі 33 450,54 доларів США, відсотки у розмірі 6 021,09 доларів США, 3 % річних у розмірі 550,80 доларів США. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року не виконано. У відзиві на позовну заяву банк просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені та 3 % річних. Суд дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов?язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов?язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов?язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов?язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов?язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов?язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі №758/1303/15-ц (пункт 27), від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (пункт 42), від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц, від 29 січня 2019 року в справі №916/4644/15 (пунк 7.8)). Суд висновує, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження N? 14-1334020) не є висновком про те, що 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України нараховуються лише на тіло депозиту, адже у вказаній справі проценти на вклад не стягувалися попереднім судовим рішенням та не увійшли до простроченої суми, на яку позивач в справі №320/5115/17 просив нарахувати 3 % річних. Висновки Верховного Суду у наведеній постанові нерелевантні до спірних правовідносин через відмінність фактичних обставин порівнюваних справ. Банк, який прострочив грошове зобов`язання (порушив обов`язок щодо повернення вкладу та сплати за ним процентів), має віддати основний борг за договором банківського вкладу, сплатити передбачену частиною п?ятою статті 10 Закону про споживачів пеню, а також визначені у частині другій статті 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) й інфляційні втрати за весь час прострочення (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 757/3572/17-ц (провадження № 14-37 цс22)). У пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) вказано, що якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, то прострочення такого грошового зобов?язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов?язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Аналогічне правове регулювання бази нарахування сум за статтею 625 ЦК України стосується й відносин банківського вкладу. Простроченим грошовим зобов?язанням у справі є сума неповернутого вкладу та процентів за ним, тому суди правильно визначили формулу обрахунку 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.

Щодо застосування строків позовної давності, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 18 серпня 2020 року, надав оцінку причині, чому позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності та визнав поважною причиною пропуску позовної давності.

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Скасовуючи судові рішення, Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2024 року зазначив, що стосовно заявленої банком позовної давності необхідно зазначити таке.

У касаційній скарзі банк посилається на те, що суди стягнули 3 % річних за частиною другою статті 625 ЦК України за період з 01 червня 2016 року до 05 серпня 2020 року без урахування заявленої позовної давності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що до правових наслідків порушення зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Зазначені суми суд мав стягнути за три роки перед зверненням позивача до суду відповідно до висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), від 10 квітня 2018 року в справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі № 908/1394/17, від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17, від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17 (провадження № 61-152св18).

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Ураховуючи викладене, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі № 908/1394/17, від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17, від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17 (провадження № 61-152св18), на які посилається банк.

Вирішуючи спір у цій частині, суди керувалися тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року вирішено питання щодо стягнення з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3 % річних у розмірі 550,80 доларів США станом на 31 травня 2016 року, тому в цій справі необхідно стягнути 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за період з 01 червня 2016 року до 05 серпня 2020 року (дату складення позову).

Суди виснували про відсутність підстав для застосування позовної давності, заявленої представником відповідача щодо позовної вимоги в частині стягнення 3 % річних, оскільки згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року набрало законної сили 03 квітня 2019 року, а 13 червня 2019 року було відкрито виконавче провадження. Враховуючи певні строки, в межах яких державним виконавцем повинні були бути прийняті необхідні рішення та вчинені дії для примусового виконання рішення суду, позивач очікував на стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» присуджених рішенням суду коштів та не мав наміру звертатися повторно до суду. Однак у зв`язку з невиконанням рішення суду щодо стягнення грошових коштів ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 18 серпня 2020 року, тобто в межах строку порушення його законних прав та інтересів, строк давності позивачем не пропущено.

Із такими висновками погодитися не можна.

З урахуванням того, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, таке зобов`язання є триваючим.

08 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про повернення вкладу, тому у зв`язку із закінченням 13 грудня 2015 року чергового строку продовження банківського вкладу позивач (його правонаступниця) має право на отримання 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання з повернення вкладу й процентів за ним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року вирішено питання щодо стягнення з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3 % річних станом на 31 травня 2016 року.

Про стягнення 3 % річних за новий період позивач заявив до суду 18 серпня 2020 року (дата подачі позову), тому таке стягнення обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову, з огляду на заявлену банком позовну давність.

Позивач просив поновити пропущений строк давності, навів відповідні доводи щодо підстав пропуску строку, проте суди виснували, що позивач позовну давність не пропустив, адже рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року набрало законної сили 03 квітня 2019 року, а 13 червня 2019 року було відкрито виконавче провадження; враховуючи певні строки, в межах яких державним виконавцем повинні були бути прийняті необхідні рішення та вчинені дії для примусового виконання рішення суду очікував на стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» присуджених рішенням суду коштів та не мав наміру звертатися повторно до суду.

Такий висновок судів не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується із правильним застосуванням статей 257, 261, 267 ЦК України.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Наведені позивачем обставини суд мав оцінити у контексті поважності причин пропуску строку давності щодо стягнення сум, нарахованих до 18 серпня 2017 року (понад три роки перед зверненням до суду), за наслідками такої оцінки поновити пропущений строк або відмовити у поновленні, а не виснувати, що позивач не пропустив указаний строк.

При новому розгляді вказівка Верховного Суду, судом першої інстанції була виконана, суд першої інстанції оцінив поважність причин пропуску строку давності щодо стягнення сум, нарахованих до 18 серпня 2017 року (понад три роки перед зверненням до суду), та за наслідками такої оцінки поновив пропущений строк.

З цих підстав доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не зазначив про необхідність відрахування зі стягнутої суми податків та зборів, слід зазначити, що стягнення 3% річних за своєю правовою природою є компенсація збитків, а відшкодування збитків за рішенням суду не підлягає оподаткуванню, а тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано не зазначив про необхідність оподаткування у рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

При таких обставинах апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 15.07.2025 року.

Судді: