УХВАЛА

16 липня 2025 року

м. Київ

справа № 369/5889/25

провадження № 61-8132ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана

його представником - адвокатом Заверюхою Костянтином Олександровичем,

на постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у справі

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі

№ 369/5889/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Фісенко Тетяна Петрівна,

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про визнання права власності.Разом з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня

2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1823 га, кадастровий номер :01:006:5081, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),

що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24), яка на праві власності належить ОСОБА_4 , та об`єкти незавершеного будівництва садибний будинок та господарські будівлі і споруди,

що знаходиться на ній, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Накладено арешт на автомобіль BMW G7X/21EN, 2023 року випуску, чорного кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 19 вересня 2023 року, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Заборонено приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Фісенко Т. П. вчиняти нотаріальні дії щодо спадкової справи за №17/2023, у тому числі, але не виключно, вчиняти дії по оформленню права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , до набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Заборонено ОСОБА_2 користуватись нерухомим та рухомим майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,1823 га, кадастровий номер :01:006:5081, за адресою:

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24) та об`єктами незавершеного будівництва садибним будинком

та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на ній, а також автомобілем BMW G7X/21EN, 2023 року випуску, чорного кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 19 вересня

2023 року, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили;

Заборонено ОСОБА_3 користуватись нерухомим та рухомим майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,1823 га, кадастровий номер :01:006:5081, за адресою:

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 24) та об`єктами незавершеного будівництва садибним будинком

та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на ній, а також автомобілем BMW G7X/21EN, 2023 року випуску, чорного кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 19 вересня

2023 року, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня

2025 року про забезпечення позову в частині: «заборони ОСОБА_3 користуватись нерухомим та рухомим майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,1823 га, кадастровий номер :01:006:5081, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 24) та об`єктами незавершеного будівництва садибним будинком та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на ній, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили» скасовано та ухвалено нове, яким у задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цій частині відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (пункт 2 частини першої, частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що право користування ОСОБА_3 спірним нерухомим майном перешкоджає реалізації його правомочностей власника у повному обсязі, наголошує, що ОСОБА_3 не має прав на спірне майно, оскільки пропустила строки на прийняття спадщини.

Вказує, що факт проживання батьків померлої дружини позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із спадкодавцем за адресою АДРЕСА_2 не відповідає дійсності.

Зазначає, що питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема, щодо права на спадкування ОСОБА_3 може бути предметом дослідження судом лише під час розгляду спору по суті, а не під час розгляду судом питання про забезпечення позову.

Додає, що апеляційним судом залишено поза увагою те, що позивач, як чоловік померлої є спадкоємцем першої черги, та в силу вимог закону власником 1/2 частки у праві спільної власності на спірне рухоме і нерухоме майно. Указує, що позбавлений можливості користуватися майном, яке в силу приписів статті 60 СК України належить йому на праві спільної сумісної власності, оскільки цим майном безпідставно користуються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в установленому законом порядку право на спадщину не оформили.

Оскільки майно може бути знищене чи пошкоджене, заходи забезпечення позову щодо заборони ОСОБА_3 користуватись нерухомим та рухомим майном є співмірними із заявленими позивачем вимогами про визнання права власності, оскільки забезпечать збереження майна в незмінному та неушкодженому стані.

Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги безпідставними.

Судами встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 418239962 земельна ділянка площею 0,1823 га, кадастровий номер :01:006:5081, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24), на праві власності належить ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 19 вересня 2023 року автомобіль BMW G7X/21EN, 2023 року випуску, чорного кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_5 .

Між сторонами виник спір, предметом якого є визнання права власності на рухоме й нерухоме майно, що належало померлій дружині позивача.

Вважаючи необхідним забезпечити такий позов, позивач просив заборонити

ОСОБА_3 користуватися майном, що є предметом спору, відповідну заяву обґрунтовував тим, що відповідачі, зокрема ОСОБА_3 , безпідставно продовжують користуватися автомобілем, проживати у спірній нерухомості та користуватися іншими об`єктами, що входять до складу спадщини, чинять перешкоди у користуванні майном, погрожують його знищенням.

На підтвердження доводів позивач надав витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000208, відповідно до якого 24 березня 2025 до ВП № 1 Обухівського РУП ГУНП у Київській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 20 березня

2025 року невідома особа пошкодила житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Скасовуючи ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 07 квітня 2025 року у частині заборони ОСОБА_3 користуватись земельною ділянкою площею 0,1823 га, кадастровий номер :01:006:5081, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 24) та об`єктами незавершеного будівництва садибним будинком та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на ній, суд апеляційної інстанції виходив з того,

що заявником не доведено як саме такий захід фактично реалізує мету його вжиття, а також не навів достатнього обґрунтування тому, що невжиття обраних видів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки заява

про забезпечення позову не містить належних доводів в частині того, як саме факт користування ОСОБА_3 спірним нерухомим майном може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Зазначив, що у частині арешту земельної ділянки, на якій знаходиться незавершене будівництво, ухвала районного суду є чинною. Такий захід є достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення у разі задоволення позовних вимог. Суд також відхилив доводи заявника щодо внесення відомостей до ЄРДР за правовою кваліфікацією відповідно до частини першої статті 194 КК України (Умисне знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах), оскільки це не свідчить про реальність вчинення відповідних дій (правопорушення) з огляду на презумпцію невинуватості.

Колегія суддів вказала, що відповідний склад кримінального правопорушення передбачає настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді знищення або пошкодження майна, натомість позивач не долучив доказів настання відповідних наслідків.

Апеляційний суд також вказав, що особа, якій суд заборонив користуватись майном є спадкоємцем першої черги і має право на спадкування. Відповідно заборона користуватись заміським будинком відповідачу під час воєнного стану, може завдати більшої шкоди, ніж невжиття такого заходу забезпечення.

Верховний Суд погоджується з постановою апеляційного суду, зважаючи на таке.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Спір стосується визнання права власності на рухоме й нерухоме майно, що належало померлій дружині ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , матір`ю якої

є ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом залежно від конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Апеляційним судом ураховано співмірність застосованого заходу забезпечення позову, тому зазначені процесуальні дії не можна розцінювати як невиправдане обмеження майнових прав заявника. Незастосування заходу забезпечення позову шляхом заборони користування ОСОБА_3 спірним майном не призведе до існування очевидної та об`єктивної загрози порушення законних прав та інтересів позивача, натомість призведе до значного обмеження прав та свобод ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем першої черги і має право на спадкування, і обсяг прав якої ще належить вирішити у відповідному порядку.

Зваживши співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу, заборону користуватись заміським будинком не можна розглядати як адекватний захід забезпечення позову, з огляду на фактичні обставини справи, статус сторін та воєнний стан. для Застосуванню заходів забезпечення позову передує встановлення фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, натомість судами попередніх інстанцій таких не встановлено, а заява про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях та не містить достатньо обґрунтованої та підтвердженої доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до частини першої статті 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

Заявник також не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування тимчасових заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Зазначені у касаційній скарзі доводи ґрунтуються на незгоді з висновками суду апеляційної інстанції, а також зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Заверюхою Костянтином Олександровичем, на постанову Київського апеляційного суду

від 10 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1

про забезпечення позову у цивільній справі № 369/5889/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Фісенко Тетяна Петрівна, про визнання права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник