Справа № 569/8975/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.,

при секретарі Білецькій А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої суми при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої суми при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернулась ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять суд їх задоволити та стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачені суми при звільненні в розмірі 40000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 копійок); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 05 квітня 2024 року по 05 жовтня 2024 року в сумі 43951,70 грн. (сорок три тисячі дев`ятсот п`ятдесят одну гривню 70 копійок) та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

В судове засідання відповідачка повторно не з`явилася. Про день та час розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином судовими повістками рекомендованими листами за місцем реєстрації. Причин своєї неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань про перенесення судового розгляду справи до суду не подавала.

Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивачка по справі ОСОБА_1 у період з 21 червня 2023 року по 05 квітня 2024 року працювала у відповідача ФОП ОСОБА_2 та виконувала обов`язки адміністратора арт-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Дана обставина підтверджується дослідженою в судовому засіданні трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , дата заповнення 30 червня 1982 року з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 прийнята на роботу до Арт-кафе «Сакартвело» на посаду адміністратора на підставі наказу №1 від 21.06.2023. (аркуш трудової книжки 11).

З дослідженого в судовому засіданні Трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 21 червня 2023 року вбачається наступна інформація, що Фізична особа-підприємець, яка використовує найману працю: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_1 , паспорт: серія, номер № НОМЕР_3 виданий 09.10.2019 7310, іменований далі (підприємець) з одного боку, і ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серія, номер НОМЕР_5 виданий 29.03.1997 Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області, іменований далі (працівник), з другого боку, уклали між собою цей трудовий договір про таке: 1. Цей договір є безстроковий; 2. Працівник зобов`язується виконувати обов`язки Адміністратора; 3. Підприємець зобов`язується: оплачувати працю працівника у розмірі: 100% мінімальної заробітної плати; 4. Встановлено час виконання роботи: з 10:00 год. до 14:00 год., 1 обіду; з 15:00 год. до 19:00 год.; 5. Вихідні дні надаються: 2 дні на тиждень; 6. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання: 24 календарних дня; 8. Трудовий договір набирає чинності 22.06.2023 р., з дня фактичного допущення працівника до роботи; 12. Підстава для пільг з оподаткування та інших пільг: згідно чинного законодавства. Трудовий договір підтверджений наказом №1 від 21.06.2023 р.

04 квітня 2024 року позивач звернулась з письмовою заявою до відповідача про звільнення її за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, останнім робочим днем просила вважати 02 квітня 2024 року.

Факт отримання даної заяви та відповідно звільнення позивачки з роботи відповідачкою підтверджується дослідженою вище трудовою книжкою, у якій на аркуші 11 наявний наступний запис: «13. 05.04.2024. Звільнена з роботи за угодою сторін (ст.36 п.1 КЗпПУ з посади адміністратора. Підстава: Наказ №4/зв. від 05.04.2024.».

Однак, як пояснила позивачка, на момент її звільнення відповідачка мала перед нею заборгованість по виплаті заробітної плати, а також заборгованість по сплаті компенсації за невикористані дні календарної відпустки, які не були виплачені, зокрема і на день розгляду справи в сумі та становлять 40000,00 грн.

Як було встановлено вище, у п.3 Трудового договору, укладеного між працівником ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 та фізичною особою, яка використовує найману працю ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , від 21 червня 2023 року передбачено, що «Підприємець зобов`язується: оплачувати працю працівника у розмірі: 100% мінімальної заробітної плати».

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ установлено розмір мінімальної заробітної плати з: 01.01.2023 6700,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09 листопада 2023 року №3460-ІХ установлено розмір мінімальної заробітної плати з: 01.01.2024 7100,00 грн., з 01.04.2024 8000 грн.

Загальний розмір заборгованості, яка виникла у відповідача перед позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань, а саме виплати заробітної плати та компенсації по невикористаній відпустці, згідно поданого представником позивача розрахунку становить 40000,00 грн.

Розмір вказаної заборгованості, зокрема і проведений представником позивача розрахунок відповідачкою не спростований, власний розрахунок на спростування чи підтвердження наданої суми заборгованості відповідачем суду подано не було.

Тому, він приймається судом, як достовірний.

Відповідно до вимог ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Вказана норма кореспондує ст.24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивачки в частині стягнення нарахованих сум, належних при звільненні в розмірі 40000,00 грн. є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем, а тому вони підлягають до повного задоволення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В редакції статті 117 КЗпП України станом на 19.07.2022, вказаною нормою обмежено період виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні терміном не більше як шість місяців.

Метою законодавчого регулювання правовідносин щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум повинна бути здійснена відповідачем саме в день звільнення.

Слід зазначити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Також, при вирішенні даного спору необхідно враховувати, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016р. у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз.1 п.8 розд. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019р. у справі №755/17855/16-ц.

Згідно поданого представником позивача розрахунку, розмір відповідача перед позивачем з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, в межах шести місяців, становить 43951,70 грн., виходячи з наступного розрахунку.

Згідно з трудовим договором від 21 червня 2023 року, укладеним між сторонами по справі, та ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09 листопада 2023 року №3460-ІХ, оскільки звільнення позивача відбулось 05 квітня 2024 року, середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та березень 2024 року два повні календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, та становила: за лютий 2024 року 7100,00 грн. (21 робочий день), березень 2024 року 7100,00 грн. (21 робочий день). Тому, середній заробіток за один робочий день становить 338,09 грн. (7100,00 грн. + 7100,00 грн. = 14200,00 грн. : 42 робочих дні = 338,09 грн.).

Тому, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 43951,70 грн. (граничний шестимісячний строк стягнення даного виду виплати за період з 05 квітня 2024 року по 05 жовтня 2024 року 130 робочих дні (квітень 2024 року 17 робочих днів; травень 2024 року 23 робочих дні; червень 2024 року 20 робочих днів; липень 2024 року 23 робочих дні; серпень 2024 року 22 робочих дні; вересень 2021 року 21 робочий день; жовтень 2024 року 4 робочих днів) х 338,09 грн.).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, доведеними, не спростованими відповідачкою, а тому вони підлягають до задоволення, у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки при подачі позову до суду позивачка звільнена від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших виплат при звільненні, рішення прийнято на її користь, тому судові витрати по справі в цій частині слід стягнути з відповідач в дохід держави.

Крім того, враховуючи, що при подачі позову до суду позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, рішення прийнято на користь позивачки, тому судові витрати слід стягнути з відповідачки на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263-265,268,273, 280,282-289,353,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої суми при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 невиплачені суми при звільненні в розмірі 40000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 копійок); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 05 квітня 2024 року по 05 жовтня 2024 року в розмірі 43951,70 грн. (сорок три тисячі дев`ятсот п`ятдесят одну гривню 70 копійок) та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 1211,20 грн. та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов