СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9156/25

пр. № 2/759/4682/25

15 липня 2025 року Святошинський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Ключника А.С., за участю секретаря судового засідання Валинкевич В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно та встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2025 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно та встановлення факту, що має юридичне значення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач та ОСОБА_2 являються власниками квартири АДРЕСА_1 . Квартира належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною в м. Києві радою 06 квітня 1998 року, згідно із розпорядженням № 3386.

Право власності на квартиру зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 08 травня 1998 за реєстровим № 2577. Відповідно до технічної характеристики, квартира має такі показники: загальна площа - 53, 3 кв.м, житлова площа - 27, 3 кв.м.

ОСОБА_2 являється рідною бабусею позивача та матір`ю батька позивача ОСОБА_3 , це підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № від 01 березня 2025 року та свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, спадкоємцем першої черги після її смерті був батько позивача - ОСОБА_3 .. Батько позивача у встановленому законом порядку не звертався із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері, а інших спадкоємців першої черги не було.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Зважаючи на те, що після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири, позивач 22.04.2025 року звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири. На підставі заяви позивача в Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу за № 431/2025.

Того ж дня 22 квітня 2025 року позивачу було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частини квартири у зв`язку з тим, що спадкоємець у відповідності з Цивільним Кодексом України в редакції 1963 року не входить до кола спадкоємців відповідно до ст. 529, 530 зазначеного Цивільного Кодексу, крім того в поданих документах є відмінність у прізвищі спадкодавця та спадкоємця, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що перешкоджає встановленню факту родинних відносин.

Отже у зв`язку із прийняттям відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, позивач не може оформити спадщину на своє ім`я, тому вимушений звернутись із позовом до суду.

Позивач зазначив, що враховуючи приписи ст. 527, 529, 530 ЦК Української РСР - позивач є онуком померлої ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак він не є спадкоємцем а ні першої черги а ні другої, оскільки його батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і не вступив в спадщину після смерті своєї матері.

Проте позивач у період з 21 січня 1994 року (дата реєстрації місця проживання) по теперішній час відкрито, добросовісно володіє 1/2 частиною квартири розташованої за адресою АДРЕСА_2 , яка належить померлій ОСОБА_2 ..

За таких обставин, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном, продовжує відкрито, безперервно користуватися 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 , понад 30 років, вказані обставини дають підстави для визнання права власності за набувальною давністю на вказану 1/2 частину квартиру.

Ухвалою суду від 05.05.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 30).

Ухвалою суду від 05.05.2025 року було також вирішено витребувати у Дванадцятої київської державної нотаріальної контори (м. Київ, 03148, вул. Гната Юри, буд. 9) належним чином завірену копію спадкової справи № 431/2025 відкритої після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач по справі - Київська міська рада відзив на позовну заяву не подавала, лише 03 червня 2025 року направила на адресу суду та письмові пояснення. В яких Київська міська рада просила розгляд справи проводити у відсутність їх представника.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд (а.с. 65).

У судове засідання учасники судового процесу не з`явились та подали до суду заяви про можливість розгляду справи без їх участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно оцінивши письмові докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_2 являються власниками квартири АДРЕСА_1 . Квартира належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною в м. Києві радою 06 квітня 1998 року, згідно із розпорядженням № 3386.

Право власності на квартиру зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 08 травня 1998 за реєстровим №2577. Відповідно до технічної характеристики, квартира має такі показники: загальна площа - 53, 3 кв.м, житлова площа - 27, 3 кв.м.

ОСОБА_2 являється рідною бабою позивача та матір`ю батька позивача ОСОБА_3 , це підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № від 01 березня 2025 року та свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, спадкоємцем першої черги після її смерті був батько позивача - ОСОБА_3 .. Батько позивача у встановленому законом порядку не звертався із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері, а інших спадкоємців першої черги не було.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Зважаючи на те, що після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири, позивач 22.04.2025 року звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири. На підставі заяви позивача в Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу за № 431/2025.

Того ж дня 22 квітня 2025 року позивачу було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частини квартири у зв`язку з тим, що спадкоємець у відповідності з Цивільним Кодексом України в редакції 1963 року не входить до кола спадкоємців відповідно до ст. 529, 530 зазначеного Цивільного Кодексу, крім того в поданих документах є відмінність у прізвищі спадкодавця та спадкоємця, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що перешкоджає встановленню факту родинних відносин.

Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР, Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. 527 ЦК Української РСР, Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР, При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до ст. 530 ЦК Української РСР, При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Отже враховуючи приписи ст. 527, 529, 530 ЦК Української РСР - позивач є онуком померлої ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 однак він не є спадкоємцем а ні першої черги а ні другої, оскільки його батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і не вступив в спадщину після смерті своєї матері.

Однак позивач у період з 21 січня 1994 року (дата реєстрації місця проживання) по теперішній час відкрито, добросовісно володіє 1/2 частиною квартири розташованої за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до правил статей 316, 328 ЦК України: правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 та 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та без титульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому без титульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, в постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, не вбачала підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути без титульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 добросовісно заволодів чужим майном, продовжує відкрито, безперервно користуватися 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 , понад 30 років, вказані обставини дають підстави для визнання права власності за набувальною давністю на вказану 1/2 частину квартири.

Крім того, станом на дату звернення позивача до суду, на це майно не претендують інші особи, оскільки вже понад 30 років жодна особа, окрім позивача, не заявляла про бажання користуватися чи володіти таким майном, а строки для прийняття спадщини, встановлені законодавством, закінчилися.

Юридичні факти - це фактичні обставини дійсності, з правовою моделлю яких пов`язано настання наслідку у вигляді виникнення, зміни або припинення суб`єктивних цивільних прав, юридичних обов`язків, а також цивільних правовідносин в цілому.

Якщо органи державної реєстрації актів цивільного стану не мають можливості зареєструвати факт, що має юридичне значення, особа звертається до суду з метою встановлення такого факту.

Суд, у відповідності до ст. 315 ЦПК України, розглядає наступні справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення:

родинних відносин між фізичними особами;

перебування фізичної особи на утриманні;

каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги з загальнообов`язкового державного соціального страхування;

реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру;

інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами.

За правилами ст.ст. 94, 315 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Разом з тим, судові витрати у справі позивач просив залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 344 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно та встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 являється онуком - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ( НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 43,30 кв. м, житлова площа 27, 30 кв. м).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 17.07.2025 року.

Суддя Ключник А.С.