УХВАЛА

17 липня 2025 року

м. Київ

справа № 450/177/24

провадження № 61-8160ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Дунас Олесею Михайлівною,на постанову Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 450/177/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу

за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

У лютому 2024 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 лютого

2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

В порядку забезпечення позову накладено арешт на грошові кошти у межах суми 80 000 дол. США які належать ОСОБА_1 та знаходяться на всіх її рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах України.

В іншій частині ухвалу залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року в частині відмови в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на право відповідачки на частку статутного капіталу товариства скасовано, справу в цій частині направлено

на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року залишено без змін (провадження № 61-8978св24).

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року в частині відмови у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на право ОСОБА_1 на частку в розмірі 100% статутного капіталу ТОВ «Логос Девелопмент» номінальною вартістю 811 512,15 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 задоволено.

Накладено арешт на право ОСОБА_1 на частку в розмірі 100% статутного капіталу ТОВ «Логос Девелопмент» номінальною вартістю 811 512,15 грн.

У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Дунас О. М.,на постанову Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року

в частині накладення арешту на право ОСОБА_1 на частку в розмірі

100% статутного капіталу ТОВ «Логос Девелопмент» номінальною вартістю 811 512,15 грн.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржене судове рішення в частині накладення арешту на право ОСОБА_1 на частку в розмірі 100% статутного капіталу ТОВ «Логос Девелопмент», номінальною вартістю 811 512,15 грн, скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційну скаргу обґрунтовує незастосуванням у оскаржуваному судовому рішенні відповідної практики Верховного Суду стосовно питання здійснення оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення. Указує, що апеляційним судом не було враховано співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову, а вжиті заходи забезпечення не є співмірними із заявленими позивачем вимогами. Зазначає, що вжитими заходами забезпечення позову фактично блокується господарська діяльність ТОВ «Логос Девелопмент»

на невизначений час.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом залежно від конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом апеляційної інстанцій встановлено, що частка в статутному капіталі, яка належить відповідачці виражена у грошовому еквіваленті та у разі задоволення позову може сприяти належному виконанню рішення у разі відсутності

у відповідачки коштів чи іншого майна за рахунок якого можна виконати рішення суду. Крім того, накладення арешту на частку у статутному капіталі лише унеможливить її відчуження відповідачкою та ніяк не вплине на діяльність господарського товариства.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, апеляційний суд, врахував

предмет спору, здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, необхідність забезпечення збалансованості інтересів сторін, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення

у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених

чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте

на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів

у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно із частиною першою статті 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

Зокрема, Верховний Суд наголошує, що відповідач не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування тимчасових заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40 - 43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

Встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм матеріального права та недотримання норм процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Саме по собі накладення арешту на частку корпоративних прав за своїм змістом полягає виключно у обмеженні права особи розпорядитися цією часткою у статутному капіталі (провести її відчуження), проте не позбавляє відповідача права володіння і користування цією часткою, зокрема не перешкоджає використанню у господарській (підприємницькій) діяльності.

Крім того, суд виконав вказівки Верховного Суду про попередньому скасуванні судового рішення (частина перша статті 417 ЦПК України).

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Дунас Олесею Михайлівною, на постанову Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року у справі

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 450/177/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник