Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/297/25

16 липня 2025 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О. О., з участю секретаря судового засідання Двібородчин І. В., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

06 березня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності в порядку спадкування, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами від 22 жовтня 2018 року за АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама, ОСОБА_2 . 28 грудня 1993 року ОСОБА_2 , склала заповіт, який було посвідчено секретарем Горохолинської сільської ради Рожко Е. В. та зареєстрований у реєстрі за №24, згідно якого заповідала все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось дочці ОСОБА_1 .

З метою належного оформлення спадщини, 20 лютого 2025 року позивач звернулась із відповідною заявою до приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П.

Позивачем було надано весь необхідний пакет документів, серед яких: технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 22 жовтня 2018 року, інвентаризаційна справа №12415. За результатами розгляду заяви було заведено спадкову справу за №59/18.

В подальшому постановою приватного нотаріуса від 21 лютого 2025 року за №51/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок, оскільки за спадкодавцем, як головою колгоспного двору - 03 січня 1992 року було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Підстава для реєстрації права власності рішення №178 Богородчанської районної ради від 08 серпня 1990 року.

Разом з цим, інших власників будинку, а також розмір належних їм часток у спільному майні зокрема частки належної спадкодавцю , цим документом не визначено і право власності не зареєстровано та за таких обставин нотаріусом неможливо встановити всіх співвласників та їх частки у житловому будинку.

Право власності спадкодавця на житловий будинок АДРЕСА_1 , підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 03 січня 1992 року та довідкою від 30 травня 2025 року №177, що була видана обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації».

Ухвалою від 07 березня 2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Позивач у підготовче судове засідання подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просила задовольнити позов.

Представник відповідача Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, у поданій заяві, селищний голова Заремба Р.Д. просив проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача не мають заперечень проти задоволення позову.

Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, зважаючи на відсутність всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснювалось.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи та приймаючи до уваги, що відповідач позовні вимоги визнає, підстав для відмови у прийнятті визнання позову судом не встановлено, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30 липня 2012 року серії НОМЕР_1 (а.с. 10).

Позивач є дочкою спадкодавця ОСОБА_2 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження від 21 вересня 2018 року, серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про укладення шлюбу від 26 серпня 1989 року, серії НОМЕР_3 .

28 грудня 1993 року ОСОБА_2 , склав заповіт, який було посвідчено секретарем Горохолинської сільської ради Рожко Е.В. та зареєстрований у реєстрі за №24, згідно якого заповідала все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось дочці ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Горохолинської сільської ради 03 січня 1992 року та зареєстрованого у Івано-Франківському бюро технічної інвентаризації 03 січня 1992 року в реєстрову книгу за №1 за реєстровим № 169, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності членам колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_2 (а.с.12).

Відповідно до довідки Горохолинського старостинського округу №1 Богородчанської селищної ради, встановлено, що відповідно до записів погосподарської книги №8, особового рахунка № НОМЕР_4 за 1991-1995 роки, станом на 01 квітня 1991 року у господарстві за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані ОСОБА_2 , 1927 року народження голова домогосподарства (а.с.11).

Даними технічного паспорту підтверджується, що до складу домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , входять: житловий будинок, сарай, сарай, сарай, убиральня, ворота, колодязь, огорожа (а.с.145-147).

Відповідно до довідки Івано-Франківського ОБТІ від 27 травня 2025 року №177, домоволодіння АДРЕСА_1 , станом на 03.01.1992 року (момент здійснення реєстрації права власності) до складу домоволодіння входили: житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою «А», площею 30,3 кв.м, сарай позначений літерою «Б», площею 44,0 кв.м., ворота, позначені №1 площею 5,5 кв.м, колодязь, позначений №2, площею 8,0 мп.., сарай, позначений літерою «В», площею 18,7 кв.м. Станом на 30.05.2025 року (момент здійснення поточної інвентаризації) до складу домоволодіння входили: житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою «А», площею 63,6 кв.м, сарай позначений літерою «Б», площею 44,0 кв.м., сарай, позначений літерою «В», площею 18,7 кв.м., сарай, позначений літерою «Г», площею 17,4 кв.м., убиральня, позначена літерою «Ж», площею 1,0 кв.м., ворота, позначені №1 площею 5,5 кв.м, колодязь, позначений №2, площею 8,0м.п., огорожа позначена №3, площею 22,6 кв.м. Технічні характеристики об`єкта змінились, а саме: сарай літ. «Г» пл.17,4м2 та огорожу №3 площею 22,6 кв.м. упущені при інвентаризації та реєстрації/побудовані до 1992 року. Побудовано вбиральню літ. «Ж», пл.1,0м.2. Житловий будинок л. «А» загальною площею 30,3м2 демонтовано. Побудовано житловий будинок літ. "А" загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м. (будівництво проведено 1993/1995 років, дозвіл на право виконання будівельних робіт від 14 липня 1993 року). Згідно архівних даних 03.01.1992 року за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на цілий житловий будинок виданеГорохолинською сільською радою 03 січня 1992 року, на підставі рішення Богородчанської районної Ради від 08 серпня 1990 року №178. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 03.01.1992 року, реєстровий запис №169, книга №1 (а.с.151).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Горохолинської сільської ради від 11 червня 1993 року заяву ОСОБА_2 , яка просить дозволу на перебудову жилого будинку сторому місці - розглянуто (а.с.157).

Згідно дозволу на право вконання будівельних робіт ОСОБА_2 , на підставі рішення Горохолинської сільської ради від 11 червня 1993 року, дозволяється приступити до будівництва одноповерхового індивідуального житлового будинку за проектом №ІФ-03 згідно з планом забудови на земельній ділянці у селі Горохолина (а.с.158).

Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.

Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

В судовому засіданні підтверджено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно, мав статус колгоспного двору, головою якого була спадкодавець ОСОБА_2 , якій на день її смерті на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Горохолинської сільської Ради народних депутатів 03 січня 1992 року, зареєстрованого у Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 03 січня 1992 року в реєстрову книгу 1 за №169, належало право на майно колгоспного двору, яке набуте спадкодавцем правомірно, тобто на підставах, що не заборонені законом.

Крім того, у судовому засіданні доведено належними і допустимими доказами, що позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який було посвідчено секретарем Горохолинської сільської ради Рожко Е.В. та зареєстрований у реєстрі за №24, згідно якого заповідала все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось дочці ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області №51/02-31 від 21 лютого 2025 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , оскільки майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Інших власників домоволодіння, а також розмір належних їм часток у спільному майні, в тому числі частки належної померлій ОСОБА_2 , цим документом не визначено і право власності не зареєстроване. Нотаріус не має змоги встановити всіх співвласників зазначеного вищевказаного житлового будинку та їх частки у цьому майні (а.с.4).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, з огляду на те, що у судовому засіданні повністю доведені належними і допустимими доказами всі обставини, на які позивачка посилалася як на підставу заявленої вимоги, а також взявши до уваги те, що право на житловий будинок набуто спадкодавцем правомірно на підставах, які незаборонені законом, і що позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , врахувавши позицію відповідача, згідно якої він повністю визнав позов, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявленої вимоги шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом.

На підставі наведеного, керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76, 77-80, 81, 82, 89, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2025 року.

Суддя