П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року м. Київ

Справа № 753/3101/25

Провадження: № 22-ц/824/10537/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Роспотнюка Владислава Олександровича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Київської міської прокуратури

на рішення Дарницького районного суду м. Києва 17 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції міста Києва про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

у с т а н о в и в:

У травні 2025 року до суду звернулася ОСОБА_1 із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що їй було завдано моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та застосування запобіжного заходу.

Вказує, що 13.06.2022 року їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (ч.3 ст. 354, ч.3 ст. 358, ч.3 ст. 362 КК України), а 24.06.2022 року затверджено обвинувальний акт.

В подальшому, 14.06.2022 року до неї застосували запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 2 місяці.

12.07.2023 року вироком Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/6209/22, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2024 року, її визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з недоведеністю складу кримінальних правопорушень.

Відмічає, що протягом всього часу досудового розслідування та судового розгляду (з 13.06.2022 по 29.05.2024 року) вона, її діти та мати перебували під моральним тиском, вона не отримала підвищення на роботі через вручення повісток, отримала догану. Також, їй не повертають вилучене майно після виправдання. Розгляд справи тривав протягом 17 судових засідань, що порушило її нормальний спосіб життя, вплинуло на самопочуття, життєві зв`язки та вимагало додаткових зусиль для організації робочого часу.

За таких обставин, вона, позивачка, вважає, що її незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та подальше виправдання є підставою для стягнення з держави Україна моральної шкоди в розмірі 1 000 000 гривень.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, 500 000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Роспотнюк В. О. в інтересах ОСОБА_1 в частині незадоволених позовних вимог та Котляр Т. М. в інтересах Київської міської прокуратури в частині задоволених позовних вимог, подали апеляційні скарги.

Адвокат Распотнюк В. О. в інтересах ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, але недостатньо повно з`ясував обставини, що впливають на розмір моральної шкоди, і, як наслідок, невірно визначив суму компенсації.

Стверджує, що присуджена сума в 500 000 грн не компенсує реальних душевних страждань її, позивачки, спричинених незаконним перебуванням під слідством та судом, порушенням нормальних життєвих зв`язків, погіршенням відносин з оточенням. Заявлена сума в 1 000 000 грн має на меті стати «запобіжником» для правоохоронних органів та прокуратури, щоб унеможливити свавільне та безпідставне притягнення невинних громадян до кримінальної відповідальності. Скаржниця наголошує, що визначена судом сума (500 000 грн) є надто малою і фактично «породжує можливість для незаконності дій» органів досудового розслідування.

Звертає увагу на й те, що суд першої інстанції не врахував, що кримінальне провадження було розпочато та підтримувалось прокуратурою у «важкий для країни час», замість того, щоб захищати незалежність України, що підриває довіру громадян до правоохоронних органів.

Вказує на те, щопозивачка, будучи лікарем-терапевтом вищої категорії з 30-річним стажем, зазнала значних професійних репутаційних втрат. Незаконне переслідування призвело до зменшення її кола спілкування серед колег через недовіру, що є практично невідновлюваним.

При цьому, орган досудового розслідування та прокуратура не виконали завдання кримінального провадження щодо захисту особи, а навпаки, «умисними діями наполягали на ув`язненні непричетної позивачки», що призвело до непоправних психологічних та психічних втрат.

Котляр Т. М. в інтересах Київської міської прокуратури на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування 500 000 грн, оскільки ця сума є надто значною і не відповідає законодавчо встановленому мінімуму.

Зазначає, що дії органів досудового розслідування та прокуратури під час здійснення досудового розслідування та підтримання публічного обвинувачення не були визнані незаконними.

Вказує, що суд першої інстанції виходив з розміру мінімальної заробітної плати 8000 грн, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».

Проте, прокуратура зазначає, що статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» також встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1600 грн.

Право на відшкодування шкоди у позивача виникло у 2024 році, а позов подано у 2025 році, тобто, вже після набрання чинності норми щодо розміру відшкодування 1600 грн.

Скаржник посилається на правові позиції Верховного Суду та Конституційного Суду України, згідно з якими: визначений законом мінімальний розмір відшкодування є гарантованим державою, але більший розмір має відповідати принципам поміркованості та розумності.

Крім того, стверджує, що позивачкою не надано достатніх доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення шкоди саме у розмірі 500 000 грн.

За таких обставин, прокуратура просить зменшити розмір моральної шкоди до мінімально гарантованого розміру відшкодування, визначеного частиною 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» для обчислення виплат за рішенням суду, який складає 1600 грн за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 36 800 грн (1600 грн/місяць * 23 місяці).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 травня та 02 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ГСУ НП України Чеботаренко І. Я. заперечувала проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та вважала їх необґрунтованими, зазначила, що сам по собі виправдувальний вирок є безумовною підставою для виплати компенсації. Вона зазначає, що у справі, на яку посилався суд (постанова Великої Палати Верховного Суду № 686/23731/15-ц), позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з подальшим позбавленням волі, що є значно суворішим обмеженням прав, ніж особисте зобов`язання, яке було обрано позивачці.

Дії поліції як виконання обов`язків, а не "кримінальне переслідування": ГУНП стверджує, що встановлення обставин повідомлення про злочин та здійснення досудового розслідування є прямим обов`язком органу досудового розслідування, прокуратури та суду згідно з КПК України та завданнями кримінального провадження, а не "кримінальним переслідуванням".

Посилається на статті 56 Конституції України, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України та Закон України "Про порядок відшкодування шкоди..." і зазначає, що шкода відшкодовується за незаконні рішення, дії чи бездіяльність. Перелічені у Законі підстави для відшкодування (незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру, незаконне тримання під вартою тощо) потребують доведення саме факту незаконності дій, а не лише наявність виправдувального вироку.

Крім того, погоджується з тим, що розмір моральної шкоди має бути не меншим мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, але наголошує на необхідності дотримання принципу поміркованості та розумності.

За таких обставин, ГУНП у м. Києві просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру моральної шкоди, вважаючи його необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального права, та, ймовірно, зменшити суму відшкодування до мінімально гарантованого розміру 1600 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та адвокат Роспотюк В. О. підтримали подану апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Котляр Т. М. в інтересах Київської міської прокуратури та Чеботаренко І. Я. в інтересах в інтересах ГСУ НП України заперечували проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , просили залишити її без задоволення, водночас задовольнити скаргу Київської міської прокуратури.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Роспотнюка В. О. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, водночас, апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах Київської міської прокуратури підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 з 01.10.2013 року прийнято за переведенням з поліклініки №3 на посаду лікаря-терапевта ( т. 1, а. с. 90).

13.06.2022 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. ч.3 ст. 362, ч.3 ст. 358, ч.3 ст. 354 КК України, як особі, наділеній правом доступу до елетронної системи охорони здоров`я та уповноваженій вносити відомості, які підтверджуються електронним цифровим підписом щодо несанкціонованої зміни інформації, яка обробляється в автоматизованих системах ( т. 1, а. с. 19-22).

14.06.2022 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва застосовано щодо ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено обов`язки щодо прибуття до слідчого, прокурорів, повідомлення про зміну свого місця проживання та роботи, виїзду за межі м. Києва з дозволу слідчого та прокурорів (т. 1, а. с. 28).

24.06.2022 року складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за фактом несанкціонованої зміни інформації ( т. 1, а. с. 29-34).

12.07.2023 року вироком Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/6209/22 виправдано ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 59-80).

29.05.2024 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дарницького районного суду м. Києва від 12.07.2023 року усправі №753/6209/22 залишено без змін (т. 1, а. с.81- а. с. 88 на зв.)

30.09.2024 року ухвалоюВерховного Суду відмовлено у відкритті касаційного провадження ( т. 1, а. с. 89).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що провадження у кримінальній справі щодо ОСОБА_1 тривало з 13.06.2022 по 29.05.2024 року, включаючи етапи досудового розслідування, судового розгляду та апеляційного оскарження. Впродовж цього періоду до позивачки застосовувався запобіжний захід, проводилися слідчі дії, також, вона неодноразово викликалась в суд, що істотно порушило її звичний спосіб життя, погіршило самопочуття, спричинило душевні страждання та вимагало додаткових зусиль для організації трудової діяльності.

З огляду на норми ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди...», суд визнав обґрунтованим стягнення компенсації моральної шкоди. Мінімальний розрахунок відшкодування шкоди у розмірі 184?000 грн (за період з 13.06.2022 по 29.05.2024 року), додатково, урахувавши глибокі душевні страждання позивачки, суд визначив розмір моральної шкоди до стягнення у розмірі 500?000 грн.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбаченихзаконами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю`та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 року у справі № 686/27885/19 зазначив, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Аналогічний висновок також викладено в постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як було встановлено вище, 13 червня 2022 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 354, частиною третьою статті 358 та частиною третьою статті 362 Кримінального кодексу України.

24 червня 2022 року було затверджено обвинувальний акт щодо неї, що засвідчує завершення етапу досудового розслідування та перехід справи до судового розгляду.

12 липня 2023 року вироком Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/6209/22 ОСОБА_1 було виправдано. Судом встановлено відсутність складу кримінального правопорушення у її діях.

Київський апеляційний суд постановою від 29 травня 2024 року залишив вирок без змін.

Ухвалою від 30 вересня 2024 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження.

Оцінюючи період, за який має бути здійснено відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції визначив його лише від дати винесення вироку (12.07.2023) до дати набрання ним законної сили (29.05.2024). Однак, такий підхід, на думку колегії суддів, є помилковим і не відповідає вимогам чинного законодавства та усталеній судовій практиці.

Згідно усталеної судової практики, порушення прав особи у контексті притягнення до кримінальної відповідальності вважається таким, що розпочалося з моменту повідомлення про підозру. Саме з цієї дати, тобто, з 13 червня 2022 року, почалося кримінальне переслідування ОСОБА_1 , що обмежувало її права, завдавало моральних страждань, унеможливлювало вільне користування правами, а також спричинило значні особисті та професійні втрати.

Отже, загальна тривалість незаконного кримінального переслідування становить 23 повні місяці та 11 днів з 13 червня 2022 року по 29 травня 2024 року.

Ураховуючи встановлений розрахунковий мінімум компенсації у розмірі 8000 грн за кожен місяць перебування під слідством і судом, мінімально допустимий обсяг компенсації моральної шкоди становить:, складає 189 066 грн 63 коп (24 місяці (округлено) х 8000 грн - 11 днів(8000 грн:30 днів = 266,67 грн - 1 день) сума за 11 днів: 266, 67 грн х 11 днів = 2933 грн 37 коп).

Водночас, суд першої інстанції, виходячи та оцінюючи душевні страждання, які позивачка зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, а саме незаконним перебуванням під слідством та судом, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, порушення відносин з оточенням, враховуючи період досудового розслідування та судового розгляду дійшов висновку, що до стягнення підлягає моральна шкода у розмірі 500 000 грн.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що наведений колегією суддів розмір моральної шкоди судом, є досить значним, а тому, є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення (аналогічна правова позиція судів у справі № 166/789/24).

Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету.

Тим більше, наразі, в Україні зв`язку з військовою агресією РФ введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави.

Так, дійсно, Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20.09.2018 та від 22.04.2019 у справах № 686/23731/15-ц та № 14-4цс19, Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 у справі № 61-9713ск18, які застосовуються й наразі, сформовано правову позицію, за якою визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, та не може бути зменшеним, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Поряд з цим, сума відшкодування повинна відповідати принципу поміркованості та розумності.

Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансовоекономічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будьяких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально- економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц зазначила, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Слід зазначити, що протягом усього часу досудового розслідування жодна слідча та процесуальна дія вчинена відносно позивачки, у тому числі складання обвинувального висновку та обрання запобіжного заходу, не була визнана незаконною або протиправною. Крім того, будь-яких обставин, які б свідчили про протиправність дій уповноважених органів щодо незаконного застосування запобіжного заходу, повідомлення про підозру ОСОБА_4 , не наведено.

Варто також зауважити, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 28.11.2018 справа № 214/6982/13-ц).

Позивачка не зазначає, як конкретно змінився спосіб її життя в період перебування під слідством і судом та яким чином вона приклала додаткові зусилля для організації свого життя.

Отже, позивачкою не надано суду жодних доказів, на підставі яких можливо було б встановити сам факт (наявність або відсутність) заподіяння їй, ОСОБА_1 , моральних страждань внаслідок незаконних дій відповідачів саме у визначеному судом розмірі, а також доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями та завданою шкодою.

Аналізуючи вищезазначені обставини в своїй сукупності, а також ураховуючи постанови Верховного Суду, колегія суддів доходить до висновку про те, що судом першої інстанції не наведено, а позивачкою не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення шкоди у розмірі 500 000 грн, у зв`язку з чим розмір морального відшкодування у такому розмірі є недоведеним та підлягає зменшенню до гарантованого державою розміру відшкодування, який складає 189 066 грн 63 коп.

У зв`язку з чим, рішення суду підлягає зміні, шляхом зменшення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 500 000 грн до 189 066 грн 63 коп.

Доводи апеляційної скарги Київської міської прокуратури частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Водночас, щодо доводів прокуратури про необхідність застосування розрахункової величини у розмірі 1600 грн, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», слід зазначити, що вони не заслуговують на увагу, оскільки зазначена норма не може мати зворотної дії у часі. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло ще у 2024 році, на момент набрання законної сили виправдувальним вироком, коли діяли інші правові та економічні умови. Відтак, правильним і обґрунтованим є застосування розрахункового показника в розмірі 8000 грн, що повною мірою відповідає принципам законності, справедливості та реального відшкодування заподіяної шкоди.

В той же час, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, з огляду на таке.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі адвоката Роспотнюка В. О. щодо недостатності присудженої суми компенсації моральної шкоди та потреби у її збільшенні до 1 000 000 грн, не заслуговують на увагу, оскільки їм вже надано належну правову оцінку у вищевикладеній частині цього рішення.

Зокрема, колегія суддів вже встановила, що позивачкою не було належним чином доведено ані протиправності дій з боку органів досудового розслідування та прокуратури, ані наявності конкретних душевних страждань, які б обґрунтовували необхідність стягнення компенсації у більшому розмірі, ніж визначено судом першої інстанції.

Посилання скаржниці на репутаційні втрати, погіршення відносин з колегами, емоційні переживання та інші суб`єктивні обставини є оціночними судженнями та не підкріплені жодними належними та допустимими доказами в розумінні статей 76-78 ЦПК України.

Крім того, доводи про «умисні дії» правоохоронних органів є бездоказовими та виходять за межі встановлених у справі фактів. Як уже зазначалося, сам факт ухвалення виправдувального вироку не є автоматичним підтвердженням протиправності дій посадових осіб, а відповідно не може бути безумовною підставою для задоволення всіх заявлених вимог у повному обсязі.

За таких обставин, доводи скаржника про відшкодування моральної шкоди в повному, визначеному нею обсязі, суперачить принципу справедливості та співмірності, закріпленому як у національному законодавстві, так і у практиці ЄСПЛ.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми чинного законодавства в частині визначення розміру моральної шкоди, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Роспотнюка В. О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.В свою чергу апеляційна скарга Котляр Т. М. в інтересах Київської міської прокуратури підлягає задоволенню частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва 17 березня 2025 року в частині визначення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України підлягає зміні, шляхом зменшення його розміру з 500 000 грн до 189 066 грн 63 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Роспотнюка Владислава Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Котляр Тетяни Миколаївни в інтересах Київської міської прокуратури задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва 17 березня 2025 року змінити.

Зменшити розмір моральної шкоди який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 500 000 (п`ятиста тисяч) грн до 189 066 (ста восьмидесяти дев`яти тисяч шістдесяти шести) грн 63 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура