ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1341/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/7176/25 Категорія: на ухвалу Стеценко О. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т. Л.
суддіСіренко Ю.В., Гончар Н. І.
секретар Івануса А.Д.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача адвоката Радька О. І. на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.05.2025 (повний текст складено 29.05.2025, суддя в суді першої інстанції Стеценко О. С.) про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого ВДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови про накладення арешту на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

у травні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Радька О. І., звернувся до суду з указаним позовом, яким просив визнати неправомірними дії державного виконавця по накладенню арешту на нерухоме майно, а саме 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, видану 10.11.2010 Придніпровським відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, серія та номер б/н; скасувати запис про обтяження № 57252744, проведений в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.05.2025 відмовлено у відкритті провадження за вказаною позовною заявою та роз`яснено позивачу, що даний спір відноситься до юрисдикції адміністративного суду та має розглядатися за правилами КАС України.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав 13.06.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду для продовження розгляду.

Зазначає, що позов подано на захист права позивача на користування та розпорядження своїм майном. На думку позивача, відповідач вчинив неправомірні дії та прийняв неправомірне рішення щодо безпідставного внесення державним реєстратором запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно квартири, що належить позивачу на праві спільної сумісної власності.

Скаржник наголошує на тому, що у даних правовідносинах позивач не має статусу ні боржника, ні учасника виконавчого провадження.

Вказує, що суди в порядку цивільного судочинства розглядають також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Зазначає, що ефективним засобом захисту майнових прав позивача, яке хоч і формально проте дійсно має окремі ознаки звільнення майна з-під арешту слід вважати судове рішення суду загальної юрисдикції про скасування запису про обтяження.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їхній сукупності. Також таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ»).

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункти 1, 2, 7 частини першої статті 4КАС України так визначають ключові терміни порушеного питання юрисдикції спору:

- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 у справі № 466/1150/18.

У постанові від 10.08.2020 у справі №522/1611/17 Верховний Суд зазначив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Також заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Отже для звернення до адміністративного суду із позовною заявою у позивача має бути наявний факт порушення права, свободи чи законного інтересу позивача, які йому належить.

У цьому випадку позивач обґрунтовує наявність у нього порушеного права щодо належного йому нерухомого майна крізь призму накладеного на нього державним виконавцем арешту та законність вчинення таких дій з боку уповноваженого суб`єкта державного виконавця.

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №340/25/19 вказано, що «для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Так підставою позову позивач визначив наявність арешту, накладеного на його майно.

За таких умов позов спрямовано на захист цивільних прав позивача.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала, що відповідно до положень ЗУ «Про виконавче провадження» якщо особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, для спорів про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення. При цьому, відповідачем у таких позовах має бути стягувач, кредитор тощо, але не виконавець чи виконавча служба.

Вирішальною у цьому випадку для вибору підсудності спору є підстава позову: 1) чи визнання дії приватного виконавця при накладенні арешту неправомірними чи 2) захист речового права шляхом визнання права власності та зняття арешту.

У даній же справі позивач зазначає про неправомірність дій державного виконавця при накладенні арешту на нерухоме майно квартири, що належить позивачу на праві спільної сумісної власності.

Право на звернення до суду із позовом позивач обґрунтовує своєю незгодою із законністю накладеного арешту. У цьому конкретному випадку спору щодо приналежності майна не виникає, навпаки йдеться про те, що позивача, як власника майна, обмежено в його правах незаконними, за його аргументами, саме неправомірними діями державного виконавця.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що між сторонами виник адміністративний спір, адже саме протиправні дії державного виконавця при накладенні арешту на речове право є предметом позову, а не вимоги власника майна про захист права власності шляхом зняття арешту.

За правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.03.2025 у справі № 160/15582/23.

Враховуючи викладене, суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, спір належить до юрисдикції адміністративного суду.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника щодо того, що він не має статусу учасника виконавчого провадження, адже в даному випадку має значення саме предмет спору зняття арешту з метою захисту права цивільного, чи оскарження дій виконавця з приводу законності накладення арешту на майно позивача, що і відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Такі висновки суду підтверджують, зокрема, аргументи скаржника в апеляційній скарзі про те, що державний вчинив неправомірні дії та прийняв неправомірне рішення щодо безпідставного внесення державним реєстратором запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно, частка в якому належить позивачу, отже саме незаконність дій виконавця, як суб`єкта владних повноважень, складає предмет доказування у справі.

Згідно до сталої практики ВС вбачається, що ті особи, які не є учасниками виконавчих проваджень, але вважають, що неправомірними діями чи бездіяльністю державних виконавців порушені їх права та інтереси, можуть їх оскаржити саме шляхом звернення до адміністративного суду в порядку, визначеному КАС України.

Аргументи скаржника про те, що в порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, враховуючи відсутність позовних вимог про захист права власності, його визнання чи скасування арешту, накладеного на майно, не дають апеляційному суду відстав для скасування оскаржуваної ухвали місцевого суду про відмову у відкритті провадження у справі.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.05.2025 про відмову у відкритті провадження у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.05.2025 про відмову у відкритті провадження у даній цивільній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 16.07.2025.

Суддя-доповідач

Судді