ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

справа № 522/8479/21

провадження № 61-8851св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Споживче товариство «Право на відпочинок»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Перша донецька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряк Ольга Сергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Споживчого товариства «Право на відпочинок» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року у складі судді Косіциної В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Лозко Ю. П., Стахової Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року Споживче товариство «Право на відпочинок» (далі - СП «Право на відпочинок») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Перша Донецька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н. М., приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряк О. С., про визнання довіреності недійсною, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що з 30 червня 2000 року СТ «Право на відпочинок» належала дача АДРЕСА_1 , загальною площею 59,8 кв. м. У березні 2019 року позивачу стало відомо про дарування вказаного нерухомого майна громадянину ОСОБА_2 за договором дарування будинку від 16 жовтня 2009 року. На час укладення договору дарування від імені позивача діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності від 16 жовтня 2009 року, виданої в м. Донецьку, проте жодних довіреностей позивач не видавав та подібних рішень не приймав. Право власності ОСОБА_2 зареєстровано більш ніж через 6 років з дня укладення договору дарування від 16 жовтня 2009 року.

16 лютого 2016 року та 17 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу дачного будинку АДРЕСА_1 по 1/2 частині, які були посвідчені нотаріусом та зареєстровано право власності, а також змінено цільове призначення на житловий будинок.

Оскільки позивач не був обізнаний про зазначені обставини, тому СТ «Право на відпочинок» 08 листопада 2017 року уклало договір купівлі-продажу вказаного дачного будинку з ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що договір дарування від 16 жовтня 2009 року посвідчено

в м. Донецьку, чим порушено частину четверту статті 55 Закону України «Про нотаріат», оскільки місцезнаходженням майна є м. Одеса, місцезнаходженням позивача є м. Одеса, а місцем реєстрації відповідача - м. Київ з 23 листопада

1998 року. Крім того, відомості щодо довіреності відсутні в Єдиному реєстрі довіреностей. Також існує невідповідність щодо номера печатки, зазначеного

в договорі та у реєстрі реєстраційних дій. Державний нотаріус Мірошнікова Н. В. не мала права посвідчувати оскаржуваний договір дарування від 16 жовтня

2009 року, нею також проігноровано вимоги законодавства та статуту товариства щодо необхідності рішення загальних зборів членів товариства для відчуження майна. Назва нотаріальної контори написана з помилкою.

На підставі зазначеного позивач просив суд: визнати недійсним договір дарування дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між СТ «Право на відпочинок» та ОСОБА_2 16 жовтня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 9-819; визнати недійсною довіреність від 16 жовтня 2009 року, що видана від імені СТ «Право на відпочинок» на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н. В.; витребувати житловий будинок, загальною площею 59,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння

ОСОБА_1 на користь СТ «Право на відпочинок»; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28270950 від 16 лютого 2016 року, та вчинений на його підставі запис про право власності, номер 13280342 від 16 лютого 2016 року, щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - 1/2 частину дачного будинку на

АДРЕСА_1 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28291906 від 17 лютого 2016 року, та вчинений на його підставі запис про державну реєстрацію про право власності, номер 13298077

від 17 лютого 2016 року, щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - 1/2 частину дачного будинку на

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня

2024 року, у задоволенні позову СТ «Право на відпочинок» відмовлено. Стягнуто із СТ «Право на відпочинок» 9 080,00 грн судового збору у дохід держави. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2023 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуваний правочин (договір дарування від 16 жовтня

2009 року) не міг посвідчуватися у м. Донецьку державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н. В.

Також суд першої інстанції встановив, що в Єдиному реєстрі довіреностей відсутня довіреність від імені СТ «Право на відпочинок» від 16 жовтня 2009 року на ім`я: « ОСОБА_3 », посвідчена приватним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н. В.

За таких обставин суд першої інстанції вважав вимоги про визнання довіреності недійсною на підставі загальних норм цивільного законодавства обґрунтованими, як і вимоги про визнання недійсним договору дарування від 16 жовтня 2009 року, укладеного між СТ «Право на відпочинок», що є правонаступником Дачно-будівельного кооперативу «Право на відпочинок», оскільки по-перше, він укладений на підставі недійсної довіреності, а, по-друге, поза межами нотаріального округу.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_2 набув право на розпорядження спірним майном на підставі договору дарування, який є недійсним, то подальші його дії з продажу майна не породжують правових наслідків, а тому вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , також є обґрунтованими.

Подавши заяву про застосування позовної давності щодо звернення до суду

з позовом, представник відповідачки стверджував, що 17 лютого 2016 року ОСОБА_1 стала єдиним законним власником дачного будинку, що підтверджується наведеними договорами купівлі-продажу та записами про право власності за номерами 13280342 та 13298077 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, доступ до якого будь-яких осіб є відкритим та загальнодоступним.

У той же час, як випливає з матеріалів справи, до суду із відповідною позовною заявою позивач звернувся лише 17 травня 2021 року, що підтверджується відповідною відміткою канцелярії Приморського районного суду міста Одеси на першій сторінці позову із зазначенням вхідного номера 53532/21, тобто через понад три роки з моменту укладення оскаржуваних правочинів, вчинення оскаржуваних реєстраційних дій та набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу СТ «Право на відпочинок», апеляційний суд вказав, що висновки суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір дарування посвідчений з порушенням положень статті 131 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02 лютого 2012 року № 296/5, є правильними та обґрунтованими. Також апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог про визнання недійсною довіреності від 16 жовтня 2009 року, виданої від імені СТ «Право на відпочинок» на ім`я ОСОБА_3 .

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28270950 від 16 лютого 2016 року, та вчиненого на його підставі запису про право власності, номер 13280342 від 16 лютого 2016 року, щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - 1/2 частину дачного будинку на АДРЕСА_1 ; скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28291906 від 17 лютого 2016 року, та вчиненого на його підставі запису про державну реєстрацію про право власності, номер 13298077

від 17 лютого 2016 року, щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - 1/2 частину дачного будинку на

АДРЕСА_1 , є неефективним способом захисту.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про неправильне застосування районним судом позовної давності до вимог позивача, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 з часу придбання спірного будинку відкрито володіла набутим майном, нею замовлено технічний паспорт, змінено цільове призначення будинку

з дачного на житловий, подавалася до Одеської міської ради заява на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під будинком

у власність, отримано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка відповідно до державного акта серії І-ОД № 001820

від 29 грудня 2001 року надавалася СТ «Право на відпочинок» у постійне користування. Обставини відкритого володіння ОСОБА_1 майном зазначалися нею як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, та позивачем спростовані не були. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач як власник дачі НОМЕР_3 та землекористувач цікавився юридичною долею свого майна, принаймні з часу державної реєстрації права власності за ОСОБА_2

у 2015 році на спірне нерухоме майно, дбав про його стан.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2024 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку

СТ «Право на відпочинок» подало касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, з пропуском строку на касаційне оскарження, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування житлового будинку та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву

СТ «Право на відпочинок» в цій частині задовольнити. Касаційна скарга містить також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, а також клопотання про зупинення дії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня

2023 року.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного

у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 та від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник зазначає, що не погоджується із оскаржуваними судовими рішеннями в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння у зв`язку з пропуском позовної давності. Наполягає на тому, що про вибуття права власності за договором дарування від 16 жовтня 2009 року та про особу - правопорушника ОСОБА_2 позивачу стало відомо лише у березні 2019 року з копії договору дарування від 16 жовтня 2009 року, яку він отримав як додаток до апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 16 жовтня 2018 року у справі № 522/16585/18 за позовом ОСОБА_4 до СТ «Право на відпочинок» про визнання права постійного користування земельною ділянкою, на якій розташована дача НОМЕР_3.

Також заявник посилається на те, що надав достатню кількість доказів про те, що він не міг жодним чином дізнатися про договір дарування від 16 жовтня 2009 року та про особу ОСОБА_2 , який незаконно заволодів майном позивача, до березня 2019 року. У позивача були оригінали документів про право власності на спірне майно, яке було зареєстровано в КП «БТІ» Одеської міської ради та позивач міг вільно розпоряджатися дачею НОМЕР_3 як фактично, так і юридично. Позивач цікавився долею свого майна, про що свідчить велика кількість судових рішень за участю позивача з приводу різних правовідносин (наприклад, справи № 522/16585/18, № 522/8412/19, 2/1522/9960/11, 916/2836/20, 522/22620/17, 522/3461/19, 916/2772/17, 522/3461/19, 815/1782/18). Позивач не міг дізнатися про вибуття з його власності дачі НОМЕР_3 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, так як право власності на дачу № НОМЕР_1 не було зареєстровано

в цьому реєстрі, а було зареєстровано в БТІ. Відповідачі при укладенні оспорюваних правочинів змінили правовий статус дачі НОМЕР_3 на дачний будинок та площу нерухомого об`єкта (з 58,2 кв. м на 59,8 кв. м). Крім того, за цією адресою, тобто на АДРЕСА_1 , зареєстровано 7 об`єктів нерухомого майна, які мають різних власників. Суди неправильно ототожнили початок перебігу позовної давності із днем реєстрації права власності на дачний будинок за «наступним набувачем» - ОСОБА_1 та вільне володіння нею цією нерухомістю. Жодних доказів, які б свідчили про проживання ОСОБА_2 у дачному будинку, зокрема, доказів оплати комунальних платежів, проведення ремонтних робіт, укладення договорів на обслуговування, зареєстрованого чи фактичного місця проживання за цією адресою відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали. Державний нотаріус Шевцова О. В. при посвідченні договору купівлі-продажу від 08 листопада 2017 року між СТ «Право на відпочинок» та ОСОБА_4 перевіряла дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де були відсутні відомості щодо зареєстрованого права власності на дачу НОМЕР_3 за ОСОБА_1 .

У липні 2024 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про повідомлення про дату та часу судового засідання у випадку призначення справи до розгляду з викликом сторін.

У липні 2024 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кійко О. В., до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу СТ «Право на відпочинок», в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, відповідачка просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними.

У відзиві представник ОСОБА_1 просить поновити пропущений строк на його подання, разом з тим, оскільки відзив на касаційну скаргу представника

СТ «Право на відпочинок» надісланий через систему «Електронний суд» 29 липня

2024 року, тобто у десятиденний строк, установлений ухвалою Верховного Суду

від 09 липня 2024 року, тому клопотання про поновлення пропущеного строку на подання відзиву не підлягає задоволенню, оскільки такий строк не пропущено.

Інші відзиви на касаційну скаргу СТ «Право на відпочинок» станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга передана на розгляд судді-доповідачу Білоконь О. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2024 року поновлено СТ «Право на відпочинок» строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду

від 08 квітня 2024 року, відкрито касаційне оскарження у справі (з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 522/8479/21 із Приморського районного суду м. Одеси, відмовлено у задоволенні клопотання СТ «Право на відпочинок» про зупинення дії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 522/8479/21.

Ухвалою від 03 квітня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 11 квітня 2025 року справу призначено судді-доповідачу Білоконь О. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Синельников Є. В.,

Шипович В. В. (головуючий).

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року заявлені суддями Білоконь О. В., Осіяном О. М., Сакарою Н. Ю., Синельниковим Є. В., Шиповичем В. В. самовідводи задоволено, справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2025 року № 280/0/226-25

у зв`язку з постановленням Верховним Судом 16 квітня 2025 року ухвали про самовідвід суддів Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В. та Шиповича В. В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 17 квітня 2025 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Позиція Верховного Суду

З огляду на зміст та прохальну частину касаційної скарги перегляд справи Верховним Судом здійснюється лише в частині вирішення вимоги про витребування спірного об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (застосування позовної давності), в іншій частині справа судом касаційної інстанції не переглядається.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивачу належало право власності на дачу, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_2 , виданим 30 червня 2000 року Приморською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради, зареєстрованим 07 липня

2000 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в реєстрову книгу № 1м/с-ДК на стор. 38 під реєстровим № 39.

16 жовтня 2009 року між СТ «Право на відпочинок», що є правонаступником Дачно-будівельного кооперативу «Право на відпочинок» (дарувальник), в особі представника за довіреністю ОСОБА_3. та ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування дачного будинку, що підтверджується договором дарування дачного будинку, посвідченим державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н. В. та зареєстрованим у реєстрі за № 9-819.

Відповідно до пункту 1 договору дарування від 16 жовтня 2009 року дарувальник передав безоплатно у власність обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв

у власність придатний до використання за призначенням дачний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Дачний будинок побудований з ракушняка, складається з двох основних приміщень, двох допоміжних, двох коридорів, веранди та санвузла, має в цілому 59,8 кв. м загальної площі та позначений на плані літерою «Ж» (пункт 4 договору).

Дар сторони оцінили в 38 950 грн, що відповідає ринковій вартості дачного будинку, зазначеній у звіті про оцінку майна, виданому ТОВ «Кримський інститут оцінки землі» 10 жовтня 2009 року (пункт 5 договору).

29 грудня 2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Федорякою О. С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27659003, щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за

ОСОБА_2 права власності на дачний будинок, загальною площею 59,8 кв. м, житловою площею 17,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 12836142). Підставою виникнення права власності зазначено договір дарування, серія та номер: 9-819, виданий 16 жовтня 2009 року, видавник: державний нотаріус Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошникова Н. В. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, реєстраційною справою № 01.02-1.

Місцем знаходження СТ «Право на відпочинок» є АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом

з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 28 березня 2019 року № .

Зі змісту договору дарування випливає, що ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Із відповіді ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області від 30 травня 2019 року, паспорта ОСОБА_2 , відомо, що він з 21 листопада 1986 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

16 лютого 2016 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), від імені якої діяв представник за довіреністю ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини дачного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 416.

Положеннями пункту 1.1 договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 1/2 частину дачного будинку: АДРЕСА_1 .

За домовленістю сторін продаж вчинено за 37 129 грн, які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. Згідно зі звітом про оцінку майна

ТОВ «ВКФ Спарта» від 24 грудня 2015 року ринкова вартість дачного будинку становить 74 258 грн (пункти 2.1, 2.2 договору).

16 лютого 2016 року право власності на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 59,8 кв.м, житловою площею 17,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н. М. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 13280342). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, серія та номер: 416, виданий

16 лютого 2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н. М.

17 лютого 2016 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), від імені якої діяв представник за довіреністю ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини дачного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 439.

Положеннями пункту 1.1 договору купівлі-продажу від 17 лютого 2016 року продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 1/2 частину дачного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За домовленістю сторін продаж вчинено за 37 129 грн, які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. Згідно зі звітом про оцінку майна

ТОВ «ВКФ Спарта» від 24 грудня 2015 року ринкова вартість дачного будинку становить 74 258 грн (пункти 2.1, 2.2 договору).

17 лютого 2016 року права власності на 1/2 частину дачного будинку загальною площею 59,8 кв. м, житловою площею 17,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н. М. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 13298077). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, серія та номер: 439, виданий

17 лютого 2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н. М.

28 травня 2019 року СТ «Право на відпочинок» звернулося із заявою до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є. С. про скасування довіреності, посвідченої державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н. В. 16 жовтня 2009 року, від імені СТ «Право на відпочинок» на ім`я ОСОБА_3 , для укладення договору дарування дачного будинку, та зареєструвати припинення дії вказаної довіреності.

Згідно з листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є. С. від 28 травня 2019 року № 166/01-16 у Єдиному реєстрі довіреностей, запровадженому на підставі наказу Міністерства юстиції України

від 28 грудня 2006 року № 111/5, відсутній запис про реєстрацію зазначеної довіреності, що унеможливлює скасування такої довіреності чи припинення її дії.

Судом першої інстанції встановлено, що в Єдиному реєстрі довіреностей відсутня довіреність від імені СТ «Право на відпочинок» від 16 жовтня 2009 року на ім`я: « ОСОБА_3 », посвідчена приватним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н. В.

Позивач звернувся із цим позовом 17 травня 2021 року, що підтверджується відповідною відміткою канцелярії Приморського районного суду міста Одеса на першій сторінці позову із зазначенням вхідного номера 53532/21.

Відповідачка ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції

18 листопада 2021 року подала заяву про застосування позовної давності.

Апеляційний суд, оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині підстав для застосування позовної давності, вказав, що з часу придбання спірного будинку ОСОБА_1 відкрито володіла набутим майном, 19 серпня 2016 року

ПП «Одеське БТІ» на замовлення ОСОБА_1 виготовило висновок щодо технічної можливості зміни цільового призначення дачного будинку на житловий будинок, згідно з яким власнику ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року № 416 та договору купівлі-продажу від 17 лютого 2016 року № 439, за адресою: АДРЕСА_1 , може бути змінено цільове призначення дачного будинку на житловий будинок. Склад новоутвореного об`єкта нерухомого майна та адреса: житловий будинок

з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: літ. «Ж» - загальною площею 59,8 кв. м, житловою площею 17,9 кв. м, № 1-2 огорожа, за адресою: АДРЕСА_1 .

19 серпня 2016 року на замовлення ОСОБА_1 ПП «Одеське БТІ» з виїздом на місцезнаходження спірного будинку виготовлено технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 149/5/2016) на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 у 2016 році зверталася до Одеської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та 07 грудня 2016 року рішенням Одеської міської ради № 1371-VІІ «Про надання дозволів громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» отримала відповідний дозвіл щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 з часу придбання спірного будинку відкрито володіла набутим майном, нею замовлено технічний паспорт, змінено цільове призначення будинку з дачного на житловий, подавалася до Одеської міської ради заява на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під будинком у власність, отримано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка відповідно до державного акта серії І-ОД № 001820 від 29 грудня

2001 року надавалася СТ «Право на відпочинок» у постійне користування. Обставини відкритого володіння ОСОБА_1 майном зазначалися відповідачкою як у суді першої, так і апеляційної інстанцій та позивачем спростовані не були.

Також у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, як власник дачі НОМЕР_3 та землекористувач, цікавився юридичною долею свого майна принаймні з часу державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 у 2015 році на спірне нерухоме майно, дбав про його стан.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного

у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі

№ 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало

у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17).

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно

у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна

з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі

у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність

у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

За змістом статті 263 ЦПК України законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Отже, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нежитлове приміщення вибуло

з володіння власника - СТ «Право на відпочинок» не з його волі і воно має право витребувати його від набувача відповідно до вимог статті 388 ЦК України.

Разом з тим Верховний Суд вважає передчасним висновок судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем загальної позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду

з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав,

а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження

№ 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року

у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня

2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року

у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення

від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу (пункт 7.25).

Усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила

статті 261 ЦК України, за яким початок перебігу позовної давності

у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. постанову Верховного Суду

від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19) та постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 185/1908/18 (провадження № 61-8409св21), від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21).

У пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року

у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

СТ «Право на відпочинок» звернулося до суду із цим позовом у травні 2021 року, посилаючись на те, що лише у березні 2019 року позивачу стало відомо про неправомірне відчуження дачі НОМЕР_3 (в межах справи № 522/16585/18).

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову через сплив позовної давності, виходили із того, що за умовами договорів купівлі-продажу

від 16 та 17 лютого 2016 року, укладеними між ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 , право власності на спірне майно перейшло до ОСОБА_1 . Набуте ОСОБА_1 право власності на спірний дачний будинок було зареєстровано у лютому 2016 року приватним нотаріусом Халявкою Н. М.

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (записи про право власності за номерами 13280342 та 13298077), доступ до якого є відкритим та загальнодоступним.

На момент укладання договорів купівлі-продажу спірного майна в лютому

2016 року ОСОБА_1 як добросовісний покупець мала усі підстави вважати, що майно, яке є предметом договору, належить саме ОСОБА_2 . У свою чергу ОСОБА_2 мав усі підстави вважати, що майно, яке є предметом договору, належить саме СП «Право на відпочинок», від імені якого діяв ОСОБА_3 .

Апеляційний суд, оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині підстав для застосування позовної давності, додатково вказав, що:

з часу придбання спірного будинку ОСОБА_1 відкрито володіла набутим майном, 19 серпня 2016 року ПП «Одеське БТІ» на замовлення ОСОБА_1 виготовило висновок щодо технічної можливості зміни цільового призначення дачного будинку у житловий будинок, згідно з яким власнику ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року № 416 та договору купівлі-продажу від 17 лютого 2016 року № 439, за адресою: АДРЕСА_1 , може бути змінено цільове призначення дачного будинку

у житловий будинок. Склад новоутвореного об`єкта нерухомого майна та адреса: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: літ. «Ж» - загальною площею 59,8 кв. м, житловою площею 17,9 кв. м, № 1-2 огорожа, за адресою: АДРЕСА_1 ;

19 серпня 2016 року на замовлення ОСОБА_1 ПП «Одеське БТІ» з виїздом на місцезнаходження спірного будинку виготовлено технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 149/5/2016) на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_1 у 2016 році зверталася до Одеської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та 07 грудня 2016 року рішенням Одеської міської ради № 1371-VІІ «Про надання дозволів громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» отримала відповідний дозвіл щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 з часу придбання спірного будинку відкрито володіла набутим майном, нею замовлено технічний паспорт, змінено цільове призначення будинку з дачного на житловий, подавалася до Одеської міської ради заява на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під будинком у власність, отримано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка відповідно до державного акта серії І-ОД № 001820 від 29 грудня

2001 року надавалася СТ «Право на відпочинок» у постійне користування. Обставини відкритого володіння ОСОБА_1 майном зазначалися відповідачкою як у суді першої, так і апеляційної інстанцій та позивачем спростовані не були. Також у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, як власник спірної нерухомості та землекористувач, цікавився юридичною долею свого майна, принаймні з часу державної реєстрації права власності за

ОСОБА_2 у 2015 році на спірне нерухоме майно, дбало про його стан.

Разом з тим, посилаючись на відкритість володіння ОСОБА_1 спірним майном, суди попередніх інстанцій не встановили, коли саме позивачу стало відомо чи могло стати відомо про порушення його прав, у тому числі, ураховуючи укладення ним 08 листопада 2017 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірного дачного будинку із ОСОБА_4 (а. с. 170-171 т. 4).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним

з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції мав перевірити не тільки обґрунтованість позову та законність рішення суду першої інстанції, але й доводи позивача, що ним не пропущена позовна давність, на чому він також наполягав в апеляційні скарзі, проте суд цього не зробив.

Отже, суди попередніх інстанцій:

- не врахували, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися позивач;

- не встановили час, коли позивач довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися про порушення своїх інтересів;

- не надали оцінку доводам позивача про укладення ним 08 листопада 2017 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірного дачного будинку із ОСОБА_4 , не проаналізувавши, чи міг він під час підписання цієї угоди дізнатися про порушення своїх прав на спірне нерухоме майно.

Тому суди цей спір по суті не вирішили, зокрема застосували наслідки позовної давності за заявою відповідача, без надання належної оцінки доводам позивача щодо того, що про порушення своїх прав СТ «Право на відпочинок» дізналося лише у березні 2019 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на положення пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених норм права щодо «інституту позовної давності» в сукупності із нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення оцінки доказів, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу позовної давності. Крім того, питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а касаційний суд має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду

у постановах: від 17 вересня 2019 року у справі № 910/14469/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 910/2968/18 та від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про витребування спірного об`єкта нерухомості.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Встановлення обставин пропуску позивачем позовної давності має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд (згідно із пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду цієї справи, проте з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України) дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням норм матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне

і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц, провадження № 61-39028св18).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Споживчого товариства «Право на відпочинок» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року в оскаржуваній частині скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець