Справа № 338/778/24
Провадження № 22-ц/4808/886/25
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Кузнєцова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича на рішення Богородчанського районного суду від 09 квітня 2025 року, ухвалене в складі судді Куценка О.О. в селищі Богородчани, повний текст якого складено 18 квітня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27.12.2017 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 27.12.2017, за якою відповідач отримала від позивача 800 доларів США. Відповідно до розписки відповідач зобов`язувалася через три місяці повернути позику, проте відповідач свої зобов`язання вчасно не виконала, грошові кошти не повернула.

22.04.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 22.04.2018, за якою відповідач отримала від позивача 20000 грн. Відповідно до розписки відповідач зобов`язувалася повернути позику до 01.01.2021, проте свої зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула.

24.03.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 24.03.2021, за якою відповідач отримала від позивача 56500 грн. та зобов`язалася повернути позику до 05.05.2021. Однак, вказане зобов`язання вчасно не виконала, кошти не повернула.

01.09.2022 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 01.09.2022, за якою відповідач отримала від позивача 100000 грн. Проте вказані зобов`язання по договору позики від 01.09.2022 теж не виконала, грошові кошти не повернула.

Посилаючись на положення ст.ст. 526, 527, 530, 1049 ЦК України, просив суд стягнути із відповідача на його користь 176500 грн. (56500 + 100000 + 20000) за договорами позики від 24 березня 2021 року, від 01 вересня 2022 року, від 22 квітня 2018 року, та 800 доларів США, що в грошовому еквіваленті за офіційним курсом долару США на день звернення до суду становить 32429 грн., за договором позики від 27 грудня 2017 року.

Рішенням Богородчанського районного суду від 09 квітня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100000 грн. 00 коп. боргу за договором позики від 01 вересня 2022 року. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Богородчанського районного суду від 22 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені позивачем зі сплати судового збору при подачі позову в суді першої інстанції в розмірі 801,47 грн.

Не погодившись із рішенням Богородчанського районного суду від 09 квітня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представник ОСОБА_1 адвокат Захаріїв Б.Д. подав апеляційну скаргу. Вважає вказане рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом невірно застосовано ст.ст. 257, 267, п.п. 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Станом на 02.04.2020, на момент набуття чинності Законом №540-ІХ від 30.03.2020, яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, за договорами позики від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, не сплив, а за приписами п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції згідно із Законом №540-ІХ від 30.03.2020 (набув чинності 02.04.2020) він продовжився з 02.04.2020 на строк дії карантину до 30.06.2023.

Також відповідно до п. 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перебіг позовної давності зупинився з 24.02.2022 на строк дії воєнного стану, який тривав і на момент звернення з позовом до суду.

Тому позивач не пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України щодо стягнення боргу за договорами позики від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року та від 27 грудня 2017 року, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Просить рішення Богородчанського районного суду від 09 квітня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Захаріїв Б.Д. не з`явився, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Представник відповідача адвокат Васютин Я.В. подав до суду клопотання про визнання обов`язкової явки позивача, в задоволенні якого суд ухвалив відмовити; щодо задоволення апеляційної скарги представник відповідача заперечив.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог, апеляційним судом переглядається тільки в цій частині.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно розписки від 27 грудня 2017 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 800 доларів США терміном на два місяці під 3% (а.с. 44).

Згідно розписки від 22 квітня 2018 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 20000 грн. до 01 січня 2021 року (а.с. 42).

Згідно розписки від 24 березня 2021 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 56500 грн. до 05 травня 2021 року (а.с. 41).

Згідно розписки від 01 вересня 2022 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 100000 грн. (а.с. 43).

Оригінали вищевказаних розписок витребувані судом у позивача і містяться в матеріалах справах.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що матеріалами справи підтверджено факт передачі грошових коштів від позикодавця ОСОБА_1 до позичальника ОСОБА_2 у вказаній сумі. Позивач на підтвердження вказаних зобов`язань відповідача надав оригінали боргових розписок. Відповідач жодних належних та допустимих доказів про відсутність у неї боргу перед позивачем суду не надала. Однак, звернувшись 03 червня 2024 року до суду із цим позовом, позивач пропустив строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України, щодо стягнення боргу за договорами позики від 24 березня 2021 року, 22 квітня 2018 року, 27 грудня 2017 року, про застосування якого просив представник відповідача. Доказів переривання перебігу строку позовної давності позивачем не надано, як і не подано клопотання про поновлення строків звернення та не доведено поважності причини пропуску цього строку. Таким чином по борговим розписках від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року підлягає застосуванню строк позовної давності і саме з цих підстав у цій частині відмовлено у задоволені позову.

Щодо заявленої вимоги про стягнення боргу за договором позики від 01 вересня 2022 року, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками в частині відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У правових висновках у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі №504/369/18.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №707/2606/16-ц (провадження №61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц (провадження №61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі №712/14562/17-ц (провадження №61-26174ск18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, наявність оригіналу договору позики у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

У справі, що переглядається, позивач на підтвердження укладення договорів позики між ним та ОСОБА_2 надав оригінали розписок від 27 грудня 2017 року, від 22 квітня 2018 року, від 24 березня 2021 року та від 01 вересня 2022 року, які містяться в матеріалах справи (а.с. 41-44).

Таким чином у даній справі письмова форма договорів позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошових коштів позичальнику. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується оригіналами розписок, які були наявні у позивача, і свідчать як про факт отримання боржником коштів за ними, так і про зобов`язання повернути ці кошти.

Відповідачем належними та допустимими доказами факт укладення зазначених договорів позики та отримання в позику коштів від позивача не спростовано. Доказів повернення боргу також не надано.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про підтвердження факту передачі грошових коштів від позикодавця ОСОБА_1 до позичальника ОСОБА_2 у вказаній сумі.

Що стосується висновку суду про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу по боргових розписках від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року у зв`язку із застосуванням строку позовної давності, та доводів апелянта щодо цього, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Згідно розписки від 27 грудня 2017 року позичальник зобов`язувалася повернути борг (800 доларів США) через два місяці (а.с. 44). Тобто борг є простроченим з 28 лютого 2018 року, і з цього дня бере початок строк позовної давності за такою вимогою (до 28 лютого 2021 року).

Згідно розписки від 22 квітня 2018 року позичальник зобов`язувалася повернути борг (20000 грн.) до 01 січня 2021 року (а.с. 42). Тому початок строку позовної давності 02 січня 2021 року (до 02 січня 2024 року).

Згідно розписки від 24 березня 2021 року позичальник зобов`язувалася повернути борг (56500 грн.) до 05 травня 2021 року (а.с. 41). Початок строку позовної давності 06 травня 2021 року (до 06 травня 2024 року).

До суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 03 червня 2024 року (а.с. 1).

У відзиві на позов від 18.12.2024, поданому до суду першої інстанції, представник відповідача адвокат Васютин Я.В. просив про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення боргу за договорами позики від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і тривав по 01 липня 2023 року.

Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Крім того, 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, була продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

А в редакції Закону №3450-IX від 08.11.2023 п. 19 «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.»

24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 року №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 №254/2023, від 26.07.2023 №451/2023, від 06.11.2023 №734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, від 14.01.2025 №26/2025, від 15.04.2025 №235/2025 воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався, включно до 07.08.2025.

Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (03 червня 2024 року) про стягнення боргу за договорами позики в Україні діяв правовий режим воєнного стану, а 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020 по 30.06.2023, відповідно до п.п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України, підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з її пропуском не було.

Такі правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №727/4133/22, від 21 червня 2023 року у справі №201/11583/21 (провадження №61-811св23), від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22).

Тому вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року також підлягають до задоволення.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права не застосував положення пунктів 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, які підлягали застосуванню до правовідносин у цій справі, та не врахував вищевказані правові висновки Верховного Суду, тому оскаржене рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 27 грудня 2017 року в сумі 800 доларів США, за договором позики від 22 квітня 2018 року в сумі 20000 грн. та за договором позики від 24 березня 2021 року в сумі 56500 грн.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема стосовно розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Такі ж висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21, від 05 червня 2024 року у справі №914/2848/22 (провадження №12-66гс23), в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Додаткове рішення Богородчанського районного суду від 22 травня 2025 року не оскаржене, але є похідним від основного рішення суду від 09 квітня 2025 року.

Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч. 1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, додаткове рішення Богородчанського районного суду від 22 травня 2025 року слід скасувати, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені позивачем зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги в загальній сумі 2978,58 грн. (1671,43 грн. + 1307,15 грн.).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича задовольнити.

Рішення Богородчанського районного суду від 09 квітня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 800 (вісімсот) доларів США боргу за договором позики від 27 грудня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 76500 (сімдесят шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. боргу за договором позики від 22 квітня 2018 року та за договором позики від 24 березня 2021 року.

В решті рішення Богородчанського районного суду від 09 квітня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Богородчанського районного суду від 22 травня 2025 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2978 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) грн. 58 коп. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.