Справа № 526/1409/24
Провадження № 2/526/115/2025
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 липня 2025 року Гадяцький районний суд Полтавської області у складі
головуючої судді Максименко Л.В.
секретаря судового засідання Павленко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гадяч цивільну справу № 526/1409/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Гадяцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання батьківства, стягнення аліментів,
з участю позивача ОСОБА_1
15 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Гадяцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання батьківства, стягнення аліментів.
Ухвалою від 23 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року у справі призначено молекулярно-генетичну експертизу та провадження по справі зупинено.
21 січня 2025 року справу повернуто без виконання в зв`язку з тим, що відповідач по справі ОСОБА_2 для відбору експериментальних зразків не з`явився.
22 січня 2025 року поновлено провадження у справі
01 травня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання.
ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, вказала, що вони проживали з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з червня 2014 року по березень 2015 року. За час спільного проживання вона завагітніла і під час вагітності ОСОБА_2 покинув її. ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила сина ОСОБА_3 . Через 2 місяці після його народження ОСОБА_2 став приходити навідувати сина, проводив з ним дозвілля, до неї стали приїздити його батьки, які визнали його своїм внуком і які до цього часу відвідують їх з сином, а ОСОБА_3 проводить у них вихідні та канікули. Сестра відповідача теж спілкується з нею, переймається долею племінника, сплачує за гурток. ОСОБА_2 останнім часом перестав проводити час з сином, участі в його вихованні та утриманні не бере, тому вона вирішила звернутись до суду з метою встановити батьківство та стягти з ОСОБА_2 аліменти.
Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали без реєстрації шлюбу з червня 2014 року. Після народження дитини він визнавав ОСОБА_3 своїм сином, приходив до нього, бавився з ним, проводив дозвілля. Батьки ОСОБА_2 визнають ОСОБА_3 своїм внуком, він дуже схожий на батька і діда, часто навідують його в місті, а ОСОБА_7 проводить у них канікули.
Гадяцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся до суду з заявою про розгляд справи без представника відділу, заперечень проти позову немає.
ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 08.07.2025, не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить СМС повідомлення та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, причину неявки відповідач суду не повідомив, а також не надав відзив на позовну заяву.
Ухвалою суду від 08.07.2025 вирішено ухвалити заочне рішення у справі, оскільки відповідач не з`явився в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зважаючи на викладене, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Гадяч, Полтавської області.
Згідно актового запису про народження №146 від 28 липня 2015 року в графі батьки записано: батько - ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_1 . Підстава запису відомостей про батька: заява матері від 28.07.2015 № 21/02.2/05.01-47.
Відомості про батька внесені до актового запису про народження ОСОБА_7 на підставі ч.1 ст. 135 СК України.
Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша 3 статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями122 та 125 цього Кодексу.
Положеннями статей 125,126,135 СК України врегульовано питання про визначення походження дитини якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Сімейний кодекс України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другоїстатті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Указане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18.
Висновок експертизи з питання походження дитини є одним із основних доказів, який має бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18, провадження № 61-7126св22, від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21, провадження № 61-564св23.
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» («Калачова проти російської федерації», Kalachevav. russia, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина першастатті 76 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 109 ЦПК України визначено наслідки ухилення від участі в експертизі.
У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року за клопотанням позивача призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Полтавського науково - дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України. Копію ухвали надіслано відповідачу, що підтверджено повідомленням. (а.с 34)
03 грудня 2024 року до суду надійшло клопотання експерта від 03.12.2024, згідно якого для проведення молекулярно-генетичної експертизи необхідно було з`явитися разом - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_7 до Полтавського НДЕКЦ МВС, за адресою м. Полтава, пров. Рибальський, 8, для відбору зразків букального епітелію 24.12.2024 з 09:30 до 12:00 години. Копію клопотання експерта відповідач отримав, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням.(а.с 41)
Отже, відповідач ОСОБА_2 був повідомлений про винесення судом ухвали про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи та про час та місце відібрання біологічних зразків експертною установою, однак з невідомих причин для відбору біологічних зразків до експертної установи не з`явився.
21 січня 2025 року до суду надійшло повідомлення судового експерта від 20.01.2025 про неможливість проведення судової експертизи, оскільки 24.12.2024 ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_7 з`явилися, а ОСОБА_2 для відбору експериментальних зразків не з`явився.
Таким чином, судова молекулярно-генетична експертиза не була проведена, оскільки відповідач для відібрання зразків букального епітелію з метою проведення судової молекулярно-генетичної експертизи не з`явився, що унеможливило проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.
Так, відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо неї.
Встановивши обізнаність відповідача про розгляд справи щодо визнання його батьківства відносно малолітньої дитини, про що свідчить отримання ним кореспонденції по справі, логічне усвідомлення значення для вирішення спору результатів експертизи, а також наслідків його неявки для її проведення, не повідомлення причин неможливості такої явки, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування наслідків ухилення відповідача від явки для проведення експертизи, передбачених статтею 109 ЦПК України.
Крім цього, відповідач, жодного разу не з`явився в судові засідання для можливості з`ясувати його позицію щодо позову та можливістю подати відзив на позов він не скористалися.
Вказані дії та бездіяльність ОСОБА_2 призвели до неможливості проведення експертизи, що надає суду процесуальну можливість визнати факт походження дитини від відповідача. Крім того факт визнання відповідачем батьківства підтверджений в судовому засіданні показами свідків.
Згідно з частиною дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Судове провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується приватного життя чоловіка, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.
Таким чином суд встановив достатність правових підстав для визнання батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_7 .
За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.
Суд встановив, що по справі зібрано достатньо доказів, які підтверджують батьківство ОСОБА_2 щодо дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому позов в частині внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини підлягає задоволенню.
Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 , аліментів на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1 / 4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 квітня 2024 року до його повноліття, суд вважає, що позов у цій частині теж підлягає задоволенню.
Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладений рівною мірою на обох батьків, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі, сплата аліментів одним з батьків, а в даному випадку батька, який живе окремо, є однією з форм його участі в утриманні дітей. Оскільки судом встановлено факт визнання батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_7 , тому він нарівні з матір`ю зобов`язаний утримувати її до досягнення повноліття.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
- стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
- стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
- наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
- наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
- доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
- інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку .
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Враховуючи потреби дитини певного віку, суд вважає за необхідне стягувати з відповідача на утримання сина аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття.
При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.
Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 2422.40 грн. щодо позовних вимог про стягнення аліментів та визнання батьківства, від сплати якого позивач була звільнена відповідно положень п. 3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. 12, 81, 141, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Гадяцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання батьківства, стягнення аліментів - задовольнити.
Визнати батьківство ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с.Броварки, Гадяцького району, Полтавської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - щодо дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який народився у місті Гадяч, Гадяцького району, Полтавської області, народженого ОСОБА_1 .
Зобов`язати Гадяцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_7 від 28 липня 2015 року за № 146, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гадяцького районного управління юстиції у Полтавській області, зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с.Броварки, Гадяцького району, Полтавської області, громадянина України, прізвище дитини не змінювати. Змінити підставу внесення відомостей про батька, вказавши дане рішення суду.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с.Броварки, Гадяцького району, Полтавської області аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1 / 4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 квітня 2024 року до його повноліття.
Рішення в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягти з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2422.40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1 .

Третя особа - Гадяцький відділ ДРАЦС у Миргородському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, місце знаходження - м. Гадяч, вул. Полтавська, 13 приміщення 5.

Головуюча: Л. В. Максименко