Справа №:755/115/25
Провадження №: 2/755/467/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Онопрійчук Д.П.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Костенко Т.А. про визнання недійсним шлюбного договору та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить суд:

1) визнати шлюбний договір, укладений 02.08.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костенко Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1151, недійсним в частині:

- пункту 3, згідно з яким подружжя дійшло згоди про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 Сімейного кодексу і вважають його особистою приватною власністю кожного з них та встановлюють, що при відчуженні (продаж, міна, парування, передача в оренду, найм), купівлі та передачі в заставу (іпотеку) такого майна згода другого з подружжя не потрібна;

- підпункту 3.2., згідно з яким все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, корпоративні права (частки у Статутному капіталі юридичних осіб, акції у компаніях, активи тощо) належні чоловіку або дружині придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте чи зареєстроване.

Таким чином за дружиною залишається право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстроване з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 15.07.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

- підпункту 3.4., згідно з яким все рухоме майно, що знаходиться в об`єктах нерухомого майна є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке нерухоме майно придбане або набуте;

- підпункту 3.8., згідно з яким у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, корпоративні права (частки у Статутному капіталі юридичних осіб, акції у компаніях, активи тощо), належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте або зареєстроване;

2) поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наступним чином:

- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 ;

3) судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 24.11.2007 між ними було укладено шлюб. 26.11.2024 рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб був розірваний. За час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , про що 15.07.2021 було укладено відповідний договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чижиковим О.О. Як вбачається з даного договору, титульним власником (покупцем) вказаної квартири є відповідач. Проте, згідно до п. 7 зазначеного договору, на його укладання та підписання була надана заява чоловіка покупця, ОСОБА_1 про його згоду на купівлю квартири. З часом стосунки між ними погіршилися. 02.08.2024 між сторонами було укладено шлюбний договір. Однак, не зважаючи на дії позивача, спрямовані на збереження шлюбу, відповідач подала заяву про розірвання шлюбу. Тому позивач вважає, що укладений шлюбний договір грубо порушує норми чинного законодавства та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Так, пунктом 3 шлюбного договору подружжя дійшло згоди про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 Сімейного кодексу і вважають його особистою приватною власністю кожного з них та встановлюють, що при відчуженні (продаж, міна, дарування, передача в оренду, найм), купівлі та передачі в заставу (іпотеку) такого майна згода другого з подружжя не потрібна. Пунктом 3.2. шлюбного договору встановлено: «Все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, корпоративні права (частки у Статутному капіталі юридичних осіб, акції у компаніях, активи тощо) належні чоловіку або дружині придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте чи зареєстроване. Таким чином за дружиною залишається право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи умови укладеного між сторонами шлюбного договору, до відповідача фактично перейшло право приватної власності на єдине нерухоме майно - квартиру, що перебувала у спільній сумісній власності та було набуте у шлюбі. До того ж, все рухоме майно, що перебувало в квартирі та було придбано у період шлюбу за спільні кошти, також перейшло у приватну власність відповідача.

Позивач вказує, що у нього відсутнє будь-яке інше нерухоме майно, де б він мав можливість проживати в м. Києві чи Київській області, що підтверджується відповідними документами. У позивача, враховуючи його щомісячні доходи, фактично відсутня можливість у майбутньому придбати іншу нерухомість, навіть орендувати житло в Києві буде складно, оскільки в цьому випадку майже вся отримана заробітна плата буде спрямовуватися на оплату оренди житла.

Тобто, після укладення шлюбного договору позивач був поставлений у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки він фактично був змушений передати право власності на єдине своє житло відповідачу, в той же час сам позивач залишився без будь-якого іншого житла та на даний час не має постійного місця проживання.

Щодо визнання за ним частини квартири вказує, що спірне майно було придбане у зареєстрованому шлюбі, а оскільки відповідач нібито з метою збереження шлюбу змусила позивача укласти оспорюваний шлюбний договір, чим поставила його у невигідне матеріальне становище, а після укладення шлюбного договору майже одразу подала заяву про розірвання шлюбу, позивач вважає, що були порушені його права. Тому вважає, що слід визнати спірне майно спільною власністю подружжя та поділити його.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15.01.2025 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено її до підготовчого судового засідання, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем було отримано 10.02.2025, про що свідчить повідомленням про вручення поштового відправлення.

18.02.2025 до суду надійшли письмові пояснення по справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Костенко Т.А., в якому остання вказала, що нею 02.08.2024 за реєстровим № 1151 був посвідчений шлюбний договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . При посвідченні шлюбного договору нею було проведено наступні дії: встановлено дійсність намірів сторін при посвідченні договору, встановлено волевиявлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину; встановлено особи сторін; перевірено факт реєстрації шлюбу. Всі права, наслідки, законодавча регламентація при посвідченні шлюбного договору була роз`яснена сторонам. Вважає, що з її боку, як нотаріуса, не було допущено порушень законодавчих норм. Просить розглядати справу у її відсутність.

19.02.2025 до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_4 на позовну заяву з доказами на його обґрунтування, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи заперечення щодо заявлених позовних вимог, відповідач посилається на те, що квартира, яка є об`єктом спору, була придбана виключно за кошти відповідача, які вона отримала від продажу квартири та гаражу, що належали її батькам, позивач не надавав фінансової допомоги для придбання цього житла. Під час підписання договору з позивачем, добровільно було узгоджено всі його умови. Вважає, що шлюбний договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, а укладався у відповідності зі справжнею волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску і не є результатом впливу тяжких обставин, без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення. Позивач розумів значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажав настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також ствердив, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчить його підпис на договорі.

Інших заяв по суті справи не надійшло.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 26.03.2025 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Костенко Т.А. про визнання недійсним шлюбного договору та поділ спільного майна подружжя та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та пояснив, що у 2007 році він одружився із відповідачем, винаймали кімнату, а у 2008 році дружина вирішила придбати квартиру у місті Бердичів за кошти, що залишились після весілля, проте він був проти, але дружина наполягала і при купівлі квартири її оформили на тещу, але точно він не знає, бо довіряв дружині. Потім у них народилася дитина, він працював на будівництві, а дружина була у декреті. Потім дружина почала працювати і вони почали збирати кошти на квартиру. У 2012 у нього стався інсульт. Він знайшов іншу квартиру, зробив там ремонт, вони переїхали. У 2013 році в них народилася ще дитина, і оскілки дружина перебувала у декреті він був змушений працювати на декількох роботах. До 2021 року вони назбирали певну суму грошей, вибирали квартиру, також його брат позичив деяку суму, батьки дружини продали свою квартиру, і таким чином вони купили спірну квартиру. Під час оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса він погодився, щоб дружина була покупцем, і в квартирі він не прописувався. Через місяць вони почали ремонт, він робив все самостійно, окрім сантехніки та комунікацій. Виходив на роботу і в денні і в нічні зміни. У 2023 році при ремонті балкону отримав травму, місяць лежав та не міг ходити. Стосунки з дружиною почали псуватися з початком війни, влітку 2022 вона вийшла на роботу, почала часто там затримуватися. На початку травня 2024 дружина впала з табурету і зламала ногу, він викликав швидку, 2 тижні доглядав за нею, потім приїхала теща допомагати. Потім від дружини він отримав смс, щоб збирав свої речі і покинув квартиру, намагався дізнатися причину, але все марно, тому переїхав до знайомих. Декілька разів приїздив до квартири, спілкувався з дітьми, а от коли дружина повернулася з лікарні, то діти перестали спілкуватися з ним, ключів від квартири у нього не було. Дружина агресивно ставилася до нього, погрожувала викликати поліцію, ТЦК. На роботі коли дізналися про проблеми дружини, то видали йому матеріальну допомогу, вона відмовилася її прийняти, тому віддав її доньці. На початку липня 2024 дружина зателефонувала і повідомила, що знайшла нотаріуса, щоб укласти шлюбний договір. Він погодився, оскільки вважав, що це допоможе відновити сім`ю, тому приїхавши до нотаріуса він швидко прочитав і підписав договір, а дружина обіцяла подумати з приводу збереження сім`ї. Вказав також, що при підписанні договору він не зрозумів нічого. Вказав, що договір він підписував у здоровому глузді, при пам`яті та мав можливість проконсультуватися з юристами, однак не зробив цього, оскільки довіряв свої дружині. Зазначив, що дружина не дотрималася обіцянок, діти з ним не спілкувалися, вона подала позов про розірвання шлюбу. Грошей на оренду квартири у нього немає, винаймає маленьку кімнату.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав викладених у ньому. Додатково вказала, що у позивача не має іншого майна у якому він міг би проживати у місті Києві чи Київській області. Також позивач успадкував 1/6 житлового будинку в селі Ніжинське. Стверджує, що сторони при укладенні шлюбного договору домовились, що це допоможе зняти матеріальне напруження в сім`ї і вони будуть жити разом. Яка була конфліктна ситуація в сім`ї та як довго вона тривала їй не відомо, однак на час укладення шлюбного договору сторони проживали разом.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у судовому засіданні вказав, що кожна із сторін керувалася своїми мотивами, вона матеріальними, а він хотів проживати разом із сім`єю. При підписанні договору позивач прочитав його, однак не усвідомлював, які будуть наслідки, оскільки не є фахівцем в галузі права. Лише після звернення до адвоката, позивач усвідомив наслідки підписаного ним договору. Зазначив, що квартира є спільною сумісною власністю, про що також свідчить заява позивача надана під час укладання договору купівлі-продажу.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволення. Додатково пояснила, що на момент укладення шлюбного договору вона не проживала разом з позивачем, чоловік зібрав свої речі і виїхав з квартири, а вона в той час перебувала у лікарні із важким переломом, у неї 2 група інвалідності. За час подружнього життя вони придбали квартиру, але з її купівлею допомогли її батьки, оскільки вони продали своє майно, тому і квартира була оформлена при купівлі на неї. Чоловік за час подружнього життя не бажав мати у власності квартиру, не утримував її. Стосовно розірвання шлюбу, то відповідачка вказала, що отримувала погрози від чоловіка, і зверталася до поліції з цього приводу. На час укладення шлюбного договору вони спілкувалися щодо утримання дітей, і чоловік добровільно прийшов до нотаріуса, при цьому ніякого тиску з її боку, чи з боку нотаріуса, на нього здійснено не було, нотаріус роз`яснила усі наслідки позивачу. На момент укладення шлюбного договору, вона вже перебувала вдома після лікарні, знайшла найближчого нотаріуса, погодила з чоловіком дату, яка була для нього зручна. Укласти шлюбний договір запропонувала саме вона, оскільки все життя чоловік відмовляв у купівлі власного життя, а після придбання квартири говорив, що це її квартира, тому вона має і платити за все.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві, просила суд відмовити у його задоволенні. Додатково вказала, що більша частина коштів при придбанні квартири надійшла від батьків відповідачки, а сама ОСОБА_4 мала більший заробіток, ніж її чоловік. Також вказала, що умовою підписання шлюбного договору було те, що відповідач не буде подавати на аліменти, що нею і дотримується.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Вирішуючи спір, суд приймає до уваги те, що згідно з положеннями ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 Сімейного кодексу України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч. 6 ст. 7 Сімейного кодексу України).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 24.11.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26.11.2024 по справі № 755/16131/24 (а.с. 33, 38-40).

Під час шлюбу, для регулювання майнових відносин між подружжям 02.08.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Костенко Т.А., та зареєстрований у реєстрі за № 1151 (а.с. 36-37).

Згідно п. 3 шлюбного договору, подружжя дійшло згоди про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 Сімейного кодексу України і вважають його особистою приватною власністю кожного з них та встановлюють, що при відчуженні (продаж, міна, дарування, передача в оренду, найм), купівлі та передачі в заставу (іпотеку) такого майна згода другого з подружжя не потрібна.

Відповідно до умов п. 3.2 шлюбного договору, все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, корпоративні права (частки у Статутному капіталі юридичних осіб, акції у компаніях, активи тощо) належні чоловіку або дружині, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте чи зареєстроване.

Таким чином за дружиною залишається право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 15.07.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Згідно з п.3.4 шлюбного договору, все рухоме майно, що знаходиться в об`єктах нерухомого майна є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке нерухоме майно придбане або набуте.

Відповідно до п. 3.8 шлюбного договору, у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, корпоративні права (частки у Статутному капіталі юридичних осіб, акції у компаніях, активи тощо), належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте або зареєстроване.

У відповідності до п. 9 шлюбного договору, нотаріусом роз`яснено подружжю положення чинного законодавства щодо порядку укладення шлюбних договорів, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст ст. 203, 215-236, 355, 368, 369 Цивільного кодексу України, статей 57-74, 92-103 Сімейного кодексу України.

Стаття 9 Сімейного кодексу України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам цього кодексу, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Зважаючи на те, що договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 Сімейного кодексу України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст.ст. 3, 6 Цивільного кодексу України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 Цивільного кодексу України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору, відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм Цивільного кодексу України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ст. 103 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Сімейного кодексу України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Згідно зі ст. 93 Сімейного кодексу України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 103 Сімейного кодексу України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на приписи ч.ч. 4, 5 ст. 93 Сімейного кодексу України, що виключає можливість ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище за шлюбним договором, а також не допускає передання за шлюбним договором у власність одному з подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації.

Виходячи зі змісту ст.ст. 9, 103 Сімейного кодексу України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Верховний Суд у своїх постановах виходить із того, що аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Аналогічні правові висновки сформовано Верховним Судом України у постанові від 28.01.2015 у справі № 6-230цс14 та постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 201/4255/16-ц, від 01.06.2022 у справі № 759/23521/20, від 08.06.2022 у справі № 363/1545/20, від 23.02.2023 у справі № 369/2435/20.

На підтвердження свого надзвичайно невигідного матеріального становища за шлюбним договором, позивач посилається на те, що покупцем за договором купівлі-продажу від 15.07.2021 є відповідач - ОСОБА_4 , в результаті чого відповідно до умов шлюбного договору у її приватній власності залишається квартира АДРЕСА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 15.07.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (а.с. 34-35, 36-37).

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що позивачем не наведено та не доведено правових підстав для визнання недійсним відповідних пунктів спірного шлюбного договору, який було посвідчено нотаріально.

Доводи сторони позивача, що шлюбний договір ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, в ході розгляду справи стороною позивача не доведені, а відтак судом до уваги не приймаються. Посилання позивача на ту обставину, що єдине майно придбане під час шлюбу з відповідачем, відходить за шлюбним договором саме відповідачу, і саме це ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд не приймає до уваги, оскільки як встановлено в судовому засіданні, таке майно було придбано на ім`я відповідача до укладання шлюбного договору, і позивач на час укладання відповідачем правочину з придбання майна не висловлював своїх заперечень, щодо придбання майна одноосібно відповідачем.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

За приписами ч.ч. 2, 5 ст. 97 Сімейного кодексу України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Дослідивши умови договору, суд вважає, що умови шлюбного договору не є такими, що суперечать закону та ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки умовами шлюбного договору не обмежені рівні права обох сторін.

Домовленість сторін договору про те, що на усе майно, набуте подружжям за час шлюбу, встановлюється правовий режим особистої приватної власності того з подружжя, ким це майно буде отримане або на чиє ім`я воно буде зареєстроване чи оформлене, а також про те, що на майно, придбане чоловіком або дружиною після підписання цього договору, не поширюється положення ст. 60 Сімейного кодексу - повністю відповідає вимогам ч.ч. 2, 5 ст. 97 Сімейного кодексу України.

Крім того, з оспорюваного договору вбачається, що ніхто з подружжя не поставлений цим договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище (п.5 шлюбного договору).

Також, суд звертає увагу на те, що підписуючи шлюбний договір сторони погодились з пунктом шостим цього договору, за яким «подружжя підтверджує, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення. Подружжя однаково розуміє значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажає настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором, а також свідчить, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи чоловіка та дружини на договорі.

Виходячи з викладеного суд вважає, що укладаючи шлюбний договір подружжя діяло добровільно, розуміючи значення своїх дій, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності та згідно з волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами сімейного та цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, підтверджуючи дійсність намірів при його укладанні своїми підписами, що є свідченням про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення шлюбного договору власноручним підписом засвідчив, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення шлюбного договору.

Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що шлюбний договір, укладений на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, останній, зазначає в обґрунтування свого позову.

Крім того, не заслуговують на увагу твердження позивача про невідповідність оспорюваного Шлюбного договору вимогам ч. 5 ст. 93 Сімейного кодексу України, оскільки за умовами Шлюбного договору перехід права власності не нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувся.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність шлюбного договору, а також те, що позивач не довів з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази те, що шлюбний договір, укладений між сторонами, поставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Враховуючи, що судом встановлено необґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним окремих пунктів шлюбного договору, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя, оскільки на спірну квартиру не поширюється режим спільного майна подружжя, остання належить на праві особистої приватної власності відповідачу.

Таким чином, з огляду на викладені норми чинного законодавства, в розрізі даного спору, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки останній є необґрунтований та не підтверджений належними та допустими доказами у справі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 60, 93, 97, 103 СК України, ст.ст. 202-211, 215 ЦК України, ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 90, 95, 133, 138-141, 209, 210, 244, 245, 258, 259, 263-266, 268, 354, 355 ЦПК, суд -

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Костенко Т.А. ( АДРЕСА_4 ) про визнання недійсним шлюбного договору та поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 14.07.2025.

Суддя: