П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Київ

Справа № 759/17886

Провадження: № 22-ц/824/9251/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги керівника Святошинської прокуратури міста Києва в інтересах Київської міської ради та ОСОБА_1 в інтересах Київської міської ради

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л. М.

у справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування,

у с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , з якою він проживав однією сім`єю з липня 2013 року по день її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що з ОСОБА_5 вони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали відносини , які притаманні подружжю, піклувались одне про одного, відпочивали разом, він утримував ОСОБА_5 , яка останні роки сильно хворіла, винаймав для неї доглядальницю, оскільки йому потрібно було працювати, а після смерті спадкодавці займався її похованням.

Ураховуючи вищевикладене, просив суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю та визнати право власності на спадкове майно.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_5 з липня 2013 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано в порядку спадкування за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, керівник Святошинської прокуратури міста Києва в інтересах Київської міської ради та ОСОБА_1 в інтересах Київської міської ради подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просили скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Керівник Святошинської прокуратури міста Києва в інтересах Київської міської ради на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачем на підтвердження факту спільного проживання з померлою не надано жодних належних доказів. Ухвалюючи рішення у справі, суд брав до уваги лише покази свідків, а надані позивачем квитанції (у кількості 3-х штук) датовані 2021 роком, тобто, після смерті ОСОБА_6 , і не можуть бути доказами сумісного ведення господарства до 11.03.2020року, у зв`язку з чим не прийняті судом до уваги та у судовому рішенні не згадуються.

Позивачем також надано копії документів, які свідчать, що похованням ОСОБА_5 займався саме він.

Суд також у своєму рішенні посилається на постанову слідчого про уточнення анкетних даних та родинних зв`язків, згідно якої слідчий визначив ступінь родинного зв`язку померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_2 як її цивільного чоловіка. Проте, така постанова не може вважатись належним та допустимим доказом, оскільки таким процесуальним документом не може встановлюватись ступінь родинних зв`язків і слідчий поліції не є особою, уповноваженою визначати ступінь родинних зв`язків.

Крім того, оскаржуване судове рішення постановлене судом з порушенням норм процесуального права, а саме п.4 ч.З ст.376 ЦПК України, оскільки суд ухвалив судове рішення про права та інтереси територіальної громади міста Києва, позбавивши її права на набуття у власність майна у зв`язку з його відумерлістю, при цьому Київська міська рада на момент прийняття рішення вже не була учасником справи, тобто, не була залучена до участі у справі.

Так, ухвалою суду від 20.05.2024 задоволено клопотання представника позивача та замінено неналежного, на думку позивача та суду, відповідача Київську міську раду на належного відповідача ОСОБА_3 , який стверджував, що є племінником спадкодавиці. Суд здійснив таку заміну за відсутності жодних доказів того, що ОСОБА_3 дійсно є родичем (племінником) померлої та може бути її спадкоємцем за законом. В той час, як у Карті визначення індивідуальних потреб отримувача соціальних послуг (додаток №6), що складалась 20.11.2018 при прийнятті на обслуговування у Територіальному центрі, ОСОБА_5 зазначила, що її племінник помер.

Окремо зазначає, що ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину 20.03.2024, тобто, коли справа №759/17886/23 вже перебувала в провадженні Святошинського районного суду м.Києва, а відповідач за позовом на той час, Київська міська рада займала активну позицію у процесі та заперечувала проти задоволення позову, надавши аргументований відзив на позов.

Натомість, залучений у якості відповідача ОСОБА_3 фактично виступав на боці позивача та просив позов задовольнити.

Про наявність між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 узгоджених дій, що суперечать принципу змагальності сторін, свідчить, зокрема, і той факт, що суд у своєму рішенні не розподілив судові витрати та не стягнув їх з відповідача. А позивач, в свою чергу, із заявою про винесення додаткового рішення про стягнення з відповідача судових витрат не звернувся.

Окремо зазначає, що ОСОБА_2 у жодному судовому засіданні участі не приймав та пояснень суду не надавав.

Також звертає увагу на те, що порушення інтересів держави у даному випадку полягає в тому, що на підставі необгрунтованого судового рішення позивачем ОСОБА_2 несправедливо набуто право власності на нерухоме майно, що належало ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не мала спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, а тому відповідно до положень ст.1277 ЦК України таке майно, як відумерла спадщина, мало перейти у власність територіальної громади за місцем його розташування.

ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначила про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків між позивачем та померлою. Звертає увагу й на те, що матеріалами справи, навпаки, підтверджується те, що померла була одинокою особою та потребувала сторонньої допомоги, не маючи при цьому рідних чи близьких людей.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 квітня та 25 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні прокурор Святошинської прокуратури міста Києва Корж Н. А. підтримала подану апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав та просила задовольнити.

Представник Київської міської ради Городок Ю. В. також підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Крім того, в судовому засіданні, протокольною ухвалою суду залучено ОСОБА_4 до участі у справі як третю особу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги скарги Святошинської прокуратури міста Києва в інтересах Київської міської ради та Київської міської ради підлягають задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).

Приватним нотаріусом Леонтьєвою Н. Й. відкрито спадкову справу № 8/2020 від 4 листопада 2020 року, спадкодавець ОСОБА_5 (а. с. 60 -76).

04.11.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леонтьєвою Н. Й. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про права на спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відмова приватного нотаріуса була обумовлена тим, що для одержання права на спадкування за законом, ОСОБА_2 не надав документів, які підтверджують факт проживання зі спадкодавицею не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, що не дає можливості включити його до кола четвертої черги спадкоємців за законом. Також не надано документів, що підтверджує факт реєстрації майна за померлим спадкодавцем (а. с. 7).

Постановою Слідчого відділу Святошинського УП ГУ НП в м.Києві від 16.03.2020 року про уточнення анкетних даних та родинних зв`язків, було визначено ОСОБА_2 як цивільного чоловіка, що підтверджується копією постанови від 16.03.2020 року (а. с. 8).

Судом першої інстанції також було встановлено, що Київська місцева прокуратура №8 надала дозвіл на видачу трупа для поховання ОСОБА_2 , як цивільному чоловіку (а. с.9).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 зазначав, що він проживав з ОСОБА_5 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали відносини, які притаманні подружжю, піклувались одне про одного, відпочивали разом, він утримував ОСОБА_5 , яка останні роки сильно хворіла, винаймав для неї доглядальницю, оскільки йому потрібно було працювати, а після смерті спадкодавці займався її похованням. Також, після смерті спадкодавці він, позивач, звертався до відділу Святошинського УП ГУ НП в м.Києві та Київської місцевої прокуратури №8, які встановлювали обставини смерті та проживання позивача з покійною і визначили позивача, як цивільного чоловіка, опитавши при цьому свідків.

Крім того, в ході судового розгляду, ОСОБА_3 (племінник померлої) просив позов задовольнити, зазначав, що він дійсно є племінником померлої, однак, оскільки батьки його матері та батьки покійної, родом з Російської Федерації, то у нього немає можливості довести родинний зв`язок, але йому відомо, що ОСОБА_2 є цивільним чоловіком ОСОБА_5 і проживав з нею 7 років.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначив, що ОСОБА_2 та його батьки є друзями, тому ОСОБА_5 знав як дружину ОСОБА_2 . Як подружжя вони приїздили до них у приватний будинок на сімені свята і також до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 приїздили на святкування сімейних подій. До смерті ОСОБА_5 він не знав, що вони офіційно не одружені. ОСОБА_2 доглядав покійну, яка декілька років була прикута до ліжка, винаймав доглядальницю, а він як свідок допомагав привозити ліки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 вказував, що є другом ОСОБА_10 і на його прохання допомагав завозити до квартири де жили ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ліжко для лежачих хворих, та неодноразово ліки, знає що ОСОБА_2 винаймав доглядальницю. Допомагав ОСОБА_2 під час поховання ОСОБА_5 .

Ураховуючи законність, обґрунтованість позовних вимог, що підтверджується матеріалами справи, не зачіпає прав та законних інтересів третіх осіб визнання відповідачем позову в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову.

Однак, колегія суддів не погоджується із такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц

Заміна неналежного відповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції. На стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача не можуть бути застосовані.

За правилами встановленими ч.ч.1, 6 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 Верховний Суд роз`яснив, що найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) зазначено, що «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Тобто, у справах про встановлення факту проживання зі спадкодавцем належним відповідачем є особи, які претендують на спадщину, або ті, хто вже прийняв спадщину, або у разі їх відсутності, органи місцевого самоврядування.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 311/300/19 (провадження № 61-21022св19).

Як зазначено вище, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).

Приватним нотаріусом, Леонтьєвою Н. Й. відкрито спадкову справу № 8/2020 від 4 листопада 2020 року, спадкодавець ОСОБА_5 (а. с. 60 -76).

04.11.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леонтьєвою Н. Й. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про права на спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7).

З матеріалів спадкової справи також убачається, що ОСОБА_3 25.03.2024 року звертався із заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину за законом (а. с. 72), в якому приватним нотаріусом йому було відмовлено з підстав ненадання заявником документів, що підтверджують право власності померлої на це нерухоме майно (а. с. 75).

При цьому, з матеріалів справи слідує, що первинним відповідачем у справі визначено Київську міську раду, водночас, ухвалою суду від 20.05.2024 року задоволено клопотання представника позивача та замінено неналежного, на думку позивача та суду, відповідача Київську міську раду на належного відповідача ОСОБА_3 , який стверджував, що є племінником спадкодавиці.

Колегія суддів відмічає, що суд першої інстанції здійснив таку заміну за відсутності жодних доказів того, що ОСОБА_3 дійсно є родичем (племінником) померлої та може бути її спадкоємцем за законом.

Окремо слід зазначити, що ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину 20.03.2024 року, тобто, в той час, коли дана справа вже перебувала в провадженні Святошинського районного суду м. Києва, а відповідач за позовом, на той час, Київська міська рада займала активну позицію у процесі та заперечувала проти задоволення позову, надавши аргументований відзив на позов.

Водночас, залучений у якості відповідача ОСОБА_3 фактично виступав на боці позивача та просив позов задовольнити, що суперечать принципу змагальності сторін. Ухваливши рішення у справі без участі Київської міської ради, суд першої інстанції вирішив питання про її майнові права, фактично виключивши її з процесу обговорення таких прав, що є грубим порушенням процесуального законодавства. У зв`язку з цим Київська міська рада була змушена звернутися до апеляційного суду з відповідною скаргою для захисту прав територіальної громади міста Києва, які були порушені рішенням суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів також вважає обґрунтованою участь у справі Святошинської окружної прокуратури м. Києва в інтересах Київської міської ради, яка звернулась до суду з апеляційною скаргою як особа, що не була залучена до участі у справі, проте, наділена повноваженнями на представництво інтересів держави.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, а також враховуючи тлумачення, надане Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, інтереси держави охоплюють широке, не завжди формалізоване, але суспільно значуще коло правовідносин, зокрема - у сфері публічної власності, соціального захисту та забезпечення основних прав громадян.

У даному випадку прокурором зазначено, що оскаржуваним судовим рішенням ОСОБА_2 отримав право власності на нерухоме майно, яке, відповідно до положень ст. 1277 ЦК України, має бути визнане відумерлим, оскільки спадкодавиця не мала спадкоємців ні за законом, ні за заповітом.

Неврахування цього аспекту судом першої інстанції фактично позбавило територіальну громаду міста Києва (яка на момент подання прокуратурою апеляційної скарги ще не зверталася до суду самостійно) права на набуття у комунальну власність такого майна, що могло бути використане для задоволення житлових потреб соціально незахищених категорій громадян.

Відповідно до ст. 47 Конституції України та положень спеціального законодавства (зокрема, Законів України «Про охорону дитинства», «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт» тощо), держава зобов`язана створювати умови для забезпечення житлом осіб, які цього потребують. Одним із джерел такого житлового фонду є саме відумерла спадщина, що переходить у комунальну власність. Таким чином, прокурор у даній справі здійснює представництво не лише державного, а й суспільного інтересу, спрямованого на захист публічного майна та забезпечення конституційних гарантій для вразливих категорій населення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів суд вважає, що прокуратура правомірно реалізувала свої повноваження щодо апеляційного оскарження судового рішення як особа, яка не брала участі у справі, але інтереси якої були порушені.

При цьому, колегія суддів відмічає, що представником прокуратури до апеляційної скарги були долучені докази, які не були надані позивачем, ОСОБА_2 , в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Верховний Суд в постанові від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Надані представником прокуратури нові докази, розглянуті в сукупності, свідчать про істотну обставину, а саме про те, що в Карті визначення індивідуальних потреб отримувача соціальних послуг, складеній 20.11.2018 року при прийнятті ОСОБА_5 на обслуговування до Територіального центру (а. с. 117-126), сама спадкодавиця зазначила, що її племінник помер, що, у свою чергу, додатково ставить під сумнів правову позицію суду першої інстанції, який залучив до участі у справі ОСОБА_3 без належного встановлення того, чи дійсно він є спадкоємцем.

Крім того, з матеріалів спадкової справи убачається, що ОСОБА_3 приватному нотаріусу не було надано жодних доказів існування родинних відносин із спадкодавцем, як і не надано таких доказів у розпорядження суду першої інстанції під час розгляду справи (а. с. 60-76).

При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що із долучених представником прокуратури нових доказів вбачається факт відчуження спірної квартири ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 одразу після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення (а. с. 142).

У зв`язку з цим, в ході апеляційного перегляду справи, колегією суддів було залучено Якименко І. А. до участі у справі як третю особу. Водночас, будь-які пояснення чи документи з її боку до суду не надходили.

Зазначені дії ОСОБА_2 у своїй сукупності, (не будучи предметом правової оцінки в аспекті заявлених позовних вимог), можуть свідчити про намагання швидко реалізувати право власності, набуте внаслідок судового рішення, яке наразі оскаржується, що викликає об`єктивну необхідність ретельного перегляду справи з дотриманням усіх процесуальних гарантій і за участі всіх заінтересованих осіб.

За таких обставин, безпідставно здійснена судом заміна відповідача призвела до порушення принципу змагальності сторін, що є одним із основних засад цивільного судочинства, передбачених ст.2 ЦПК України, та мала наслідком ухвалення несправедливого, необгрунтованого рішення, яким порушено права дійсного відповідача у даній справі - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції вирішив питання про право особи - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, яка на момент винесення рішення вже не була учасником справи, тобто не була залучена до участі у справі, що відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь Святошинської окружної прокуратури м. Києва сплачений нею судовий збір у розмірі 1639 грн 38 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Святошинської прокуратури міста Києва в інтересах Київської міської ради та ОСОБА_1 в інтересах Київської міської ради задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Святошинської окружної прокуратури м. Києва (ЄДРПОУ , 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9, м. Київ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1639 грн 38 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено18 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова