ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року

м. Київ

справа № 542/342/24

провадження № 61-5926 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2024 року у складі судді Шарової-Айдаєвої О. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобов О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - служба у справах дітей),

про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_3 . Згодом ОСОБА_2 , покинула їхнє спільне місце проживання, місце її перебування невідоме.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та проживає разом

із ним у будинку, який належить його матері, за адресою: АДРЕСА_1 . Він самостійно займається вихованням сина. Дитина забезпечена усім необхідним

для комфортного проживання, навчання та проведення дозвілля.

Висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , затвердженим рішенням виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 25 січня 2024 року

№ 14 (далі - висновок органу опіки та піклування від 25 січня 2024 року № 14), вирішено, що ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав щодо малолітнього сина.

Ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є підставою для позбавлення її батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 березня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи: орган опіки

та піклування виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - орган опіки та піклування); ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала мотивована тим, що вирішення питання про позбавлення відповідача

батьківських прав може вплинути на питання щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації, враховуючи введений в державі воєнний стан.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем докази підтверджують характер та спосіб його участі у вихованні дитини, проте не доводять факт злісного нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина, тобто що вона систематично не виконує свої батьківські обов`язки.

ОСОБА_1 разом із сином зареєстровані за адресою:

АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 надав докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 протягом останнього часу

не з`являлася до закладу дошкільної освіти, однак указане не підтверджує,

що вона остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.

Районний суд указав, що позбавлення матері батьківських прав щодо малолітнього сина суперечить інтересам дитини. У спірних правовідносинах відсутні підстави

для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу,

як позбавлення батьківських прав.

Суд не погодився з висновком органу опіки та піклування від 25 січня 2024 року

№ 14 про доцільність позбавлення матері батьківських прав, оскільки він

є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини. Крім того, суд звернув увагу на достатньо кроткий термін, який пройшов з моменту залишення матір`ю дитини (грудень 2023 року), про що вказано у висновку органу опіки та піклування, до моменту звернення позивачем із вказаним позовом до суду (лютий 2024 року).

Суд першої інстанції застосував положення Конвенції про права дитини, відповідні норми Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства».

Судом ураховано прецедентну практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини, відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а також роз`яснення, викладені у пунктах 5, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 серпня

2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , так як відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2

як позбавлення її батьківських прав.

ОСОБА_1 доведено, що дитина зареєстрована та проживає разом із ним,

а ОСОБА_2 протягом останнього часу не з`являлася до закладу дошкільної освіти. Проте, вказане не свідчить про те, що відповідач остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків із виховання дитини.

Проживання дитини з батьком на час розгляду справи не свідчить саме по собі

про те, що матір дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні сина, тобто свідомо й умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина

не відповідатиме інтересам дитини, оскільки судом не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.

Районний суд надав вірну оцінку поданим сторонами доказам, у тому числі висновку органу опіки та піклування від 25 січня 2024 року № 14, який не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим.

Апеляційний суд застосував відповідні норми національного та міжнародного законодавства, прецедентну практику ЄСПЛ, правові позиції Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник указує на порушення судами норм процесуального права,

зокрема, судами не досліджено докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4

частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки по суті спору, так як наявні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, не забезпечили захист інтересів дитини. Наявні у матеріалах справи докази вказують на те, що ОСОБА_2 самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина, а тому слід позбавити її батьківських прав.

Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини,

що є підставою для позбавлення її батьківських прав відповідно до пункту 2

частини першої статті 164 СК України. Суди неправильно застосували вказану норму права.

Висновок органу опіки та піклування від 25 січня 2024 року № 14 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина -

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обґрунтований, його безпідставно відхилено судами.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, прецедентну практику ЄСПЛ щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про народження від 19 грудня 2018 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідний актовий запис № 16. Його батьками записані: батько - ОСОБА_1 (позивач), мати -

ОСОБА_2 (відповідач) (а. с. 20).

На момент звернення до суду з позовом ОСОБА_1 разом із сином -

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 04 січня 2024 року № 02-27/1-1 (а. с. 23).

Вищевказаний житловий будинок належить на праві приватної власності

ОСОБА_4 - матері ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності

від 06 липня 2020 року, індексний номер 215020174 (а. с. 26).

Згідно з довідкою комунального закладу Андріївський заклад дошкільної освіти «Дзвіночок» Полтавського району Полтавської області (далі - КП Андріївський ЗДО «Дзвіночок») від 04 січня 2024 року № 1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує заклад дошкільної освіти з 20 квітня 2021 року (а. с. 27).

Відповідно до довідки КП Андріївський ЗДО «Дзвіночок від 04 січня 2024 року № 2 ОСОБА_1 приймає активну участь у вихованні сина, приводить та забирає сина

із садочка, цікавиться його успіхами, спілкується з адміністрацією та вихователями закладу. Мати останній час до садочка не з`являється, не цікавиться справами сина, не приймає участь у житті дитини в дошкільному закладі (а. с. 25).

Згідно з довідкою про трудові відносини від 25 січня 2024 року № 295, яку видано товариством з обмеженою відповідальністю «Чиста криниця» ОСОБА_1 працює

на посаді слюсаря з ремонту та обслуговування перевантажувальних машин

з 29 березня 2023 року (а. с. 24).

Висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 25 січня 2024 року № 14 встановлено, що ОСОБА_1

та ОСОБА_2 перебували у цивільному шлюбі з 2015 року. Від спільного життя у них народився син - ОСОБА_3 . Після народження сина мати почала зловживати алкогольними напоями, вести аморальний спосіб життя. З грудня 2023 року вона почала залишати малолітнього сина самого вдома, йдучи у невідомому напрямку. Мати перестала піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини,

забезпечувати необхідне харчування та медичний догляд, що підтверджується довідками відповідних установ та закладів. Залишає дитину без нагляду,

не здійснює підготовку до дорослого життя, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу. Вказано, що умови проживання дитини добрі, дитина забезпечена всім необхідним. Вирішено, що доцільно позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо до сина (а. с. 54-55).

На а. с. 94 знаходиться повітка на ім`я ОСОБА_1 на підставі Закону України

«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414

цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд

при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України,

та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено,

що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними

чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права

й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням

та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно

до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право

і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний

і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку

її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя

у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні

і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування

не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину

з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують

її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду

від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони

не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку

до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних

та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року

у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати

як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням

її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей)

і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес

до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів

та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі,

що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року

у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті

їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини

на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі

№ 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах:

від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18),

від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20),

від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23),

та багатьох інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише

від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає

її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою

є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних

в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він

є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста

статті 19 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення

для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність

або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,

так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами надано правову оцінку поданим сторонами доказам, показанням свідків і встановлено, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2

як позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивачем відповідних доказів суду не надано.

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом із сином - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою:

АДРЕСА_1 . Він приймає активну участь

у вихованні сина, приводить та забирає його із дитячого навчального закладу,

куди відповідач останнім часом не з`являється. Проте, вказане не свідчить

про остаточне й свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.

Проживання дитини на час розгляду справи разом із батьком, який займається вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що мати дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні сина, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.

З урахуванням усіх обставин справи та на підставі оцінки доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України), судами зроблено обґрунтовані висновки про те,

що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу й відсутня необхідність у його застосуванні.

При цьому судами не встановлено обставин, які б свідчили про те,

що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Отже, у даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина

не відповідає якнайкращим інтересам дитини, оскільки обставини ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження,

що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Верховний Суд уважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання малолітньої дитини з матір`ю.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для матері, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня

2025 року у справі № 645/1592/24, провадження № 61-3978св25.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, судами обґрунтовано відхилено висновок органу опіки та піклування

про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 25 січня 2024 року № 14, який, у тому числі, не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, він не містить достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано звернув увагу на достатньо кроткий термін, який пройшов з моменту залишення матір`ю дитини (грудень 2023 року), про що вказано у висновку органу опіки

та піклування, до моменту звернення позивачем із вказаним позовом до суду (лютий 2024 року).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не вбачає неправильного застосування судами норм матеріального права, так і порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Зроблені судами висновки узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинним на час ухвалення судових рішень законодавством, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи

їх у сукупності.

Судами було враховано норми міжнародного та національного законодавства,

а також правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду,

щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей.

Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), а тому відповідні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони

не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, по суті зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність

та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові

рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 серпня

2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець