ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

09 липня 2025 року

м. Харків

справа № 757/7322/23

провадження № 22-ц/818/2217/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 грудня 2024 року, ухвалене суддею Пархоменко І.О., -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування позову зазначає, що 09 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала в борг 20 000 доларів США строком повернення до 31 липня 2021 року про що останньою власноруч було складено розписку. Станом на дату звернення із даним позовом, ОСОБА_2 не виконала зобов`язання у визначений розпискою строк та не повернула грошові кошти. 10 січня 2023 року ним на адресу відповідача було надіслано вимогу про сплату боргу №б/н від 10 січня 2023 року за розпискою від 09 липня 2021 року, у якій було вказано реквізити оплати та зазначено про необхідність сплати боргу протягом 7 (семи) календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Додатково було надіслано скановану копію вимоги на адресу електронної пошти боржника - ІНФОРМАЦІЯ_1 Відповіді на вимогу ОСОБА_2 не надала, борг не повернула. Вважає, що стягнення заборгованості має відбуватися у іноземній валюті оскільки сума зобов`язання, визначена розпискою, зазначена у доларах США. Сума трьох процентів річних, які відповідач зобов`язаний сплатити позивачу за період з 01 серпня 2021 року по 16 лютого 2023 року становить: 20 000 дол. США х 3 х 565 (кількість днів прострочення) / 365 / 100 = 928,76 (сума санкцій станом на 16 лютого 2023 року).

З урахуванням викладеного просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 09 липня 2021 року у розмірі 20 928,76 доларів США, що складається з основної заборгованості у розмірі 20 000 доларів США, та суми трьох відсотків річних у розмірі 928,76 доларів США та судові витрати по справі.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 грудня 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 03 січня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за договором позики від 09 липня 2021 року у розмірі 20 340,27 доларів США, що складається з основної заборгованості у розмірі 20 000 доларів США та суми трьох відсотків річних у розмірі 340,27 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 438,16грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона заперечує факт отримування від позивача грошових коштів за розпискою від 09 липня 2021 року. Вказує, що вона очікувала на передання коштів у відповідному розмірі цього дня або наступного, між тим, позивачем грошові кошти так передані і не були, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на виконання умов договору позики.

Також зазначає, що спірна розписка не містить чіткої вказівки про передачу коштів до або в момент її підписання та не містить умови отримання нею як позичальником у борг грошових коштів після підписання розписки, в ній не зазначено про отримання таких коштів саме у сумі 20 000 доларів США. Зі змісту розписку не можливо зрозуміти коли саме виконана дія, та чи взагалі вона виконана, щодо передачі коштів.

Зі змісту розписки від 09 липня 2021 року вбачається, що Відповідач бере («беру» - мовою оригіналу) у Позивача 20000 (двадцять тисяч) доларів США строком до 31 липня 2021 року. Однак зміст дієслова «беру» слід відрізняти від змісту дієслова «взяла».

Адже словосполучення « ...Я ... беру..» (мова оригіналу) тлумачаться, як «Відповідач візьме у майбутньому». Таким чином, розписка від 09 липня 2021 року не підтверджує передачу від Позивача у володіння Відповідача грошових коштів в розмірі 20000 доларів США.

Вважає, що розписка без інших підтверджуючих доказів не є безумовним свідченням існування боргу, а лише є одним із можливих доказів, який підлягає всебічному аналізу у контексті усіх обставин справи.

Що стосується направленої позивачем вимоги щодо повернення боргу за спірною розпискою, то ця вимога була надіслана за адресою, яка на момент її направлення (10 січня 2023 року) не була місцем її реєстрації.

Направлення вимоги за невірною адресою не створює для боржника обов?язку сплачувати борг, оскільки така вимога не вважається належним повідомленням.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту передання їй грошових коштів за розпискою, відсутні правові підстави для нарахування і стягнення з неї 3% річних.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі адвоката Соколова М.М., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що розписка є не лише доказом укладення договору позики, а і підтверджує факт передання позичальнику грошових коштів за нею. Наявність у нього, як позикодавця, оригіналу розписки, без зазначення в ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов?язання не виконане.

Звертає увагу на те, що у розписці чітко вказано, що відповідач «бере» у нього в долг 20 000 доларів США строком до 31 липня 2021 року. Слово «бере» вказує на те, що дія вчиняється у теперішній час, а не буде вчинена у майбутньому.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується оригіналом розписки від 09 липня 2021 року підписання яких відповідачем не заперечується. Оскільки відповідач суму позики у встановлений строк позивачу не повернув, тому останній має право на нарахування 3% річних від простроченої суми за період з 01 серпня 2021 року до 23 лютого 2022 року.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 09 липня 2021 року ОСОБА_2 власноруч було складено боргову розписку наступного змісту, мовою оригіналу:

«Я, ОСОБА_2 , 25.10.1985г.р. НОМЕР_1 , выдан Нововодолажским РОУМВД Украины в Харьковськой области, 08 ноября 2002 года; ИНН НОМЕР_2, беру у ОСОБА_4 в долг 20 000$ (двадцать тысяч долларов США( с обязательством вернуть в полном обьеме до 31.07.2021года».

Отже, із змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримала позику від ОСОБА_1 у розмірі 20000 доларів США і зобов?язалася повернути борг. Строк повернення коштів розпискою визначено 31 липня 2021 року включно (а. с. 6, 11).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).

Таким чином, сам факт підписання відповідачем ОСОБА_2 боргової розписки від 09 липня 2021 року за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовлених цим договором грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США.

При цьому, наявність у позивача оригіналу власноручної написаної відповідачем боргової розписки від 09 липня 2021 року свідчить про те, що відповідач (позичальник) ОСОБА_2 грошові кошти не повернула.

Факт складання та підписання вказаної боргової розписки ОСОБА_2 не заперечується.

Натомість ОСОБА_2 зазначає, що вказані грошові кошти вона не отримувала. Вказує, що вона очікувала на передання коштів у відповідному розмірі цього дня або наступного, між тим, позивачем грошові кошти так передані і не були. Слово «беру» зазначене у борговій розписці свідчить про те, що вона мала намір отримати грошові кошти у майбутньому. Розписка не містить даних саме отримання нею від позивача грошових коштів в обумовленому розмірі 09 липня 2021 року.

Разом з тим, колегія суддів критично ставиться до вказаних доводів. Складання та підписання ОСОБА_2 боргової розписки, без жодних застережень свідчить про згоду з її змістом в повному обсязі.

Суд першої інстанції надав вірну оцінку змісту розписки від 09 липня 2021 року, що написана ОСОБА_2 власноруч, яка безсумнівно містить інформацію про отримання відповідачем у борг від позивача грошей у розмірі 20000 доларів США і зобов?язання повернути їх до 31 липня 2021 року.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що тлумачення представником відповідача ОСОБА_3 дієслова «беру (рос.)», як «Відповідач візьме у майбутньому», є помилковим, оскільки зазначене дієслово теперішнього часу, а тому не може трактуватися інакше, ніж вказівка на дію, що відбувається у реальному часі, тобто на теперішній момент, а не у майбутньому.

Зазначене у розписці дієслово «беру (рос.)» жодним чином не спростовує факт отримання зазначеної суми грошових коштів Відповідачем, а свідчить лише про те, що гроші відповідач отримала саме під час написання боргової розписки 09 липня 2021 року, тобто саме під час укладення договору позики 09 липня 2021 року між позивачем та відповідачем відбувалась і передача грошових коштів, і саме у розмірі 20 000,00 дол. США, про що вказано у розписці.

Зазначення в розписці, що відповідачем «беру», вказує на дію, що вчиняється в теперішньому часі, а не буде вчинена в майбутньому (див. постанову від 20 листопада 2024 року у справі №551/2272/22, та постанову від 08 жовтня 2018 року у справі №760/8234/16-ц.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, як факт складання і підписання відповідачем розписки, тобто укладання договору позики, так і факт отримання відповідачем за нею грошових коштів в розмірі 20 000 доларів США.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч.1,2 цієї статті).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення (повного або часткового) грошових коштів позивачу за договором позики відповідачем не надано, як і не надано доказів на спростування його дійсності, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина перша статті 524 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 740/4842/15-ц (14-80цс20) за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У постанові Верховного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 551/2272/22 зазначено, що: «Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

З огляду на викладене, заявлення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики у доларах США, є правом стягувача, яким він скористався.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем були отримані у борг за вказаним договором позики грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у доларах США в розмірі 20 000 доларів США грунтуються на вимогах закону, а тому зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 754/10827/20 (провадження № 61-13136св21) зазначено, що «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 дол. США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 дол. США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що позичальник свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти позивачу у встановлений договором строк не повернув, а відтак наявні правові підстави для нарахування позивачем 3% річних від простроченої суми з моменту прострочення відповідачем грошового зобов?язання.

Позивачем нараховані 3% річних, за період з 01 серпня 2021 року по 16 лютого 2023 року у розмірі 928,76 доларів США, яка розрахована наступним чином:

20000 дол. США х 3 х 565 (кількість днів прострочення) / 365 / 100 = 928,76 доларів США.

Натомість за пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином три проценти річних за договором боргу від 09 липня 2021 року можуть бути стягнуті з боржника за рішенням суду за період з 01 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року, тобто до введення в Україні воєнного стану, а саме:

20000 дол. США х 3 х 207 (кількість днів прострочення) / 365 / 100 = 340 доларів 27 центів США (сума санкцій станом на 23 лютого 2022 року).

Отже, загальна сума заборгованості що підлягає стягненню з відповідача становить: 20000 доларів США - основна заборгованість, 340,27 доларів США - три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов?язання, а разом 20 340,27 доларів США.

Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина