Справа № 522/7927/25-Е
Провадження 2/522/5156/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

08 липня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Щукін О.С. в інтересах та на захист ОСОБА_1 (надалі також «Позивач») звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку (надалі також «Відповідач») про стягнення на користь Позивача згідно ст. 236 КЗпП України середнього заробітку при затримці виконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21, яким Позивач був поновлений на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21, що було залишено без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 522/16652/21 позовні вимоги Позивача до Відповідача про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було задоволено частково та зокрема поновлено Позивача з 20 серпня 2021 року на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача.

12 червня 2024 року був виданий Наказ Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» № 01-05-168, яким було поновлено Позивача на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача з 20 серпня 2021 року.

13 червня 2024 року був виданий наказ Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про звільнення Позивача» № 01-05-169, яким з 14 червня 2024 року Позивача було звільнено з посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача по підставах, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через відсутність такого структурного підрозділу і посади у структурі та штатному розписі Відповідача.

При цьому Позивач вважає, що його реального поновлення на роботі у Відповідача на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача не відбулось та затримка виконання Відповідачем Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 продовжує тривати оскільки:

- на день видання Наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 рішення повноважних органів про зміну структури Відповідача в частині поновлення у її складі Інституту інфокомунікацій та програмної інженерії не приймалося і структурний підрозділ - Інститут інфокомунікацій та програмної інженерії у структурі Відповідача був відсутній;

- на день видання Наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 рішення повноважних органів про зміну штатного розпису Відповідача в частині поновлення посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача не приймалося і відповідна посада директор Інституту інфокомунікацій та програмної інженерії у штатному розписі Відповідача була відсутньою;

- ознайомлення Позивача із наказом Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 не здійснювалося;

- повідомлення Відповідачем центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу (Головного управління ДПС в Одеській області) в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України про прийняття Позивача на роботу згідно наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 не здійснювалося;

- здійснення Відповідачем до початку роботи Позивача в узгоджений із Позивачем спосіб заходів, передбачених ч. 1 ст. 29 КЗпП України та поінформування Позивача про певні обставини її подальшої роботи згідно ч. 1 ст. 29 КЗпП України не здійснювалося;

- фактичного допуску Позивача до роботи та виконання посадових обов`язків за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача не відбулось;

-вже 14 червня 2024 року Позивач був звільнений з роботи Наказом Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про звільнення Позивача» від 13 червня 2024 року № 01-05-169 по підставах, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що свідчать про відсутність у Відповідача реальної правомірної мети поновити Позивача на роботі через що видання наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 носить суто формальний характер.

Позивач вважає, що є усі фактичні та правові підстави для застосування положень ст. 236 КЗпП України та стягнення з Відповідача оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, а саме у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Додатково Позивач зазначає, що в період з 23 жовтня 2021 року по 07 травня 2024 року ним вже здійснювалися заходи зі стягнення на підставі судових рішень з Відповідача середнього заробітку за період вимушеного прогулу під час тривання незаконного звільнення Позивача з роботи та подальшої затримки виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі.

Відповідно Позивач просить стягнути з Відповідача згідно ст. 236 КЗпП України середній заробіток за період вимушеного прогулу при затримки виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі у період з 08 травня 2024 року та по день постановлення судового рішення у справі провадження у якій буде порушене судом на підставі позовної заяви Позивача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу N 522/7927/25-Е передано на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Науменку А.В.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2025 року у справі № 522/7927/25-Е на підставі позову Позивача було порушене спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначене судове засідання на 13 травня 2025 року.

Судове засідання, призначене у справі № 522/7927/25-Е на 13 травня 2025 року було відкладено на 26 травня 2025 року через подання представником Відповідача клопотання про продовження процесуального строку для складання та подання Відповідачем відзиву на позовну заяву Позивача.

22 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов відзив представника Відповідача адвоката Джулай Д.О. (вх. Приморського районного суду м. Одеси № 48516/25-Вх від 22 травня 2025 року) у якому він просив відмовити повністю у задоволенні позову Позивача за його безпідставністю.

Згідно позиції Відповідача, викладеної представником Відповідача у Відзиві на позовну заяву у задоволенні позову Позивача слід відмовити через наступне:

Наказом Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 Позивача було поновлено на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікації та програмної інженерії Відповідача. За позицією Відповідача належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц). 28 червня 2024 року постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. про закінчення виконавчого провадження ВП № 71294047 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/16652/21 виданого 22 жовтня 2021 року на виконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 в частині поновлення Позивача на роботі у Відповідача закінчено на підставі наданої Відповідачем завіреної копії наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168. За позицією Відповідача згідно положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виключно на державного виконавця покладено обов`язок перевіряти виконання судового рішення боржником. У межах виконавчого провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. встановлено фактично повне виконання виконавчого документа, а саме виконавчого листа № 522/16652/21 від 22 жовтня 2021 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси. Постанова державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. від 28 червня 2024 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року Позивачем не оскаржувалася й таким чином Відповідач вважає Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 виконаним.

Позивач у серпні 2024 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси (справа № 522/13233/24) з вимогами до Відповідача про скасування Наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про звільнення Позивача» від 13 червня 2024 року № 01-05-169, поновлення на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, таким чином (за позицією Відповідача) фактично визнавши що 12 червня 2024 року її було поновлено на посаді. За позицією Відповідача, таким чином, твердження Позивачки про невиконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 спростовуються її власними діями та позицією, оскільки вона не визначилася, яке саме порушення її прав є предметом спору - невиконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 чи її звільнення на підставі Наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про звільнення Позивача» від 13 червня 2024 року № 01-05-169 згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Окрім того, представником Відповідача у відзиві на позовну заяву, зазначається, що Позивачка станом червень 2024 року та по поточну дату працевлаштована в іншому вищому навчальному закладі - Міжнародному гуманітарному університеті де працює на посаді декана Факультету кібербезпеки, програмної інженерії та комп`ютерних програм.

26 травня 2025 року у судовому засіданні протокольною ухвалою суду було відмовлено у задоволенні заяви представника Відповідача адвоката про зупинення розгляду справи № 522/7927/25-Е до набрання законної сили судовим рішенням у справі у справі № 522/13233/24 через недоведення представником Відповідача об`єктивної неможливості розгляду справи № 522/7927/25-Е до вирішення справи № 522/13233/24. Також протокольною ухвалою суду Відповідачеві по клопотанню представника був наданий додатковий строк для подання доказів на підтвердження факту реального поновлення Позивача на роботі у Відповідача (окрім видання 12 червня 2024 року Наказу наказ Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» № 01-05-168).

Наступне судове засідання у справі № 522/7927/25-Е призначене на 20 червня 2025 року було відкладено на 03 липня 2025 року за клопотанням представника Відповідача, який у відповідні години мав приймати участь у невідкладних слідчих діях у певному кримінальному провадженні.

У судове засідання, призначене на 03 липня 2025 року представники Позивача не з`явилися. Представник Позивача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю представників Позивача та просив задовольнити позов Позивача повністю. Також Представник Позивача адвокат Щукін О.С. подав до суду власний довідковий розрахунок середнього заробітку при затримці виконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 станом на 03 квітня 2025 року, що має бути стягнутий з Відповідача.

У судове засідання, призначене на 03 липня 2025 року представники Відповідача не з`явилися. Представник Відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю представників Відповідача та просив відмовити у задоволенні позову Позивача повністю.

Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено наступні обставини у справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 позовні вимоги Позивача до Відповідача про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було задоволено частково та зокрема поновлено Позивача з 20 серпня 2021 року на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 522/16652/21 за результатами розгляду апеляційної скарги Відповідача Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 залишено без змін та Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 з 07 листопада 2022 року набрало законної сили.

Відповідач добровільно відмовився виконувати Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі та через що Позивачем було порушено виконавче провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року, що здійснювалося державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю.

У зв`язку з відмовою Відповідача від виконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі, Позивачем згідно ст.ст. 235, 236 КЗпП України на підставі зазначених нижче судових рішень було стягнуто з Відповідача середній заробіток за час затримки виконання Відповідачем Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 щодо поновлення Позивача на роботі за наступні періоди:

за період з 23 жовтня 2021 року по 07 листопада 2022 року- на підставі Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2023 року у справі № 522/15574/22, що було залишено без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 522/15574/22;

за період з 07 листопада 2021 року по 12 липня 2023 року на підставі Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2023 року у справі № 522/16652/21, що була змінена Постановою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 522/16652/21;

за період з 13 липня 2023 року по 07 травня 2024 року на підставі Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року у справі № 522/16652/21 що була залишено без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у справі № 522/16652/21.

Згідно Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року у справі № 522/16652/21, що була залишена в силі Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у справі № 522/16652/21 за заявою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. про встановлення способу і порядку виконання рішення суду було встановлено наступний спосіб та порядок виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 у межах виконання виконавчого провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року - рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 підлягає виконанню шляхом поновлення Позивача на посаді, рівнозначній посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної Відповідача, а у разі відсутності рівнозначної посади, шляхом внесення змін до штатного розпису в частині поновлення посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача або іншої, рівнозначної посади.

12 червня 2024 року на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 (виконавчий лист № 522/16652/21, виданий Приморським районним судом м. Одеси 22 жовтня 2021 року) на підставі вимоги державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. від 17 травня 2024 року № 84520 щодо виконання виконавчого провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року був виданий наказ Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» № 01-05-168.

Згідно зазначеного вище Наказу Відповідача:

було поновлено Позивача на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача з 20 серпня 2021 року;

було доручено Загальному відділу Відповідача ознайомити з наказом Позивача та В ідділ кадрів Відповідача, Відділ бухгалтерського обліку та звітності Відповідача, Проректорів Відповідача та Уповноважену особу за проведення роботи з питань запобігання та виявлення корупції Відповідача.

13 червня 2024 року на підставі доповідної записки Уповноваженої особи за проведення роботи з питань запобігання та виявлення корупції Відповідача від 12 червня 2024 року був виданий наказ Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про звільнення Позивача» № 01-05-169.

Згідно зазначеного вище Наказу Відповідача:

з 14 червня 2024 року Позивача було звільнено з посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача по підставах, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через відсутність такого структурного підрозділу і посаді у структурі та штатному розписі Відповідача;

припинено дію контракту укладеного 02 квітня 2021 року із Позивачем на зайняття посади директора Навчально-наукового інституту Інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача;

прийняте рішення виплатити Позивачу компенсацію невикористані дні невикористаної щорічної основної відпустки.

28 червня 2024 року державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. було закрите виконавче провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року.

Зазначені вище обставини підтверджуються матеріалами справи та представниками учасників справи № 522/7927/25-Е не заперечувалися у процесуальних заявах, поданих по справі та у судових засіданнях по справі № 522/7927/25-Е.

Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як зазначено у правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі N 6-1723цс17, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з положеннями ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не тільки з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 січня 2019 року у справі N 760/9521/15-ц.

При цьому ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки.

Статтею 129 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання.

Таким чином, обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

В постанові від 15 травня 2020 року у справі N 500/424/19 Верховний Суд зазначив, що поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що виходячи зі змісту статей 21 і 24 КЗпП України, передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але і фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату.

Тобто, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем про це наказу та надання працівнику реальної можливості приступити до виконання своїх попередніх трудових обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 22 травня 2025 року у справі N 280/419/23, яка стосується подібних правовідносин та є застосовною при вирішенні цього спору.

Суд вважає, що в порушення вимог ч. 8 ст. 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, з боку Відповідача рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 в частині поновлення Позивача на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача досі не виконано.

При цьому суд виходить з наступного

Згідно Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року у справі № 522/16652/21, що була залишена в силі Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у справі № 522/16652/21 та набрала законної сили за заявою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. про встановлення способу і порядку виконання рішення суду було встановлено наступний спосіб та порядок виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21: «Рішення суду підлягає виконанню шляхом поновлення Позивача на посаді, рівнозначній посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача, а у разі відсутності рівнозначної посади, шляхом внесення змін до штатного розпису в частині поновлення посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача або іншої, рівнозначної посади».

Матеріали справи № 522/7927/25-Е не містять доказів на підтвердження того, що перед виданням Наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 реальна зміна структури Відповідача (поновлення у його складі Інституту інфокомунікацій та програмної інженерії), а тому реальна зміна штатного розпису Відповідача (поновлення посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача) не відбувалося.

У контексті вище суд також виходить з того, що згідно сталої судової практики Верховного Суду (постанова від 23 січня 2018 року у справі N 273/212/16-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі N 127/1778/18; від 25 листопада 2020 року у справі N 589/16/19; від 13 січня 2021 року у справі N 242/3602/19; від 01 квітня 2021 року у справі N 908/2828/19; від 14 липня 2021 року у справі N 127/13984/18; від 10 серпня 2021 року у справі N 308/12855/19 та інші) у трудових спорах, саме роботодавці мають доводити відсутність порушень з їхнього боку чинного законодавства України про працю. Відповідач своїм правом на спростування тверджень Позивача про те, що реальна зміна структури Відповідача (поновлення у його складі Інституту інфокомунікацій та програмної інженерії) та реальна зміна штатного розпису Відповідача (поновлення посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача) не відбувалися не скористався та відповідні докази до суду не надав.

Також суд зазначає, що відсутність станом на 12 червня 2024 року у структурі Відповідача такого структурного підрозділу, як Інститут інфокомунікацій та програмної інженерії та відсутність у штатному розписі Відповідача посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача на якій мав бути поновлений Позивач також підтверджується змістом наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про звільнення Відповідача» від 13 червня 2024 року № 01-05-169 та Відзивом представника Відповідача адвоката Джулай Д.О. (вх. Приморського районного суду м. Одеси № 48516/25-Вх від 22 травня 2025 року).

Згідно ч. 4 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( Постанова Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту або припинення трудового договору з домашнім працівником»).

Суд зазначає, що матеріали справи № 522/7927/25-Е не містяться доказів на підтвердження того, що Відповідач повідомляв Головне управління ДПС в Одеській області у порядку визначеному чинним законодавством України про поновлення Позивача на роботі у Відповідача на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 29 КЗпП України роботодавець до початку роботи працівника зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб здійснити певні заходи та поінформувати працівника про певні обставини його подальшої роботи, зокрема повідомити працівника про трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків)

Суд зазначає, що матеріали справи № 522/7927/25-Е не містяться доказів про належне ознайомлення Позивача з боку Відповідача із наказом Т.в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 та вчинення інших заходів, що передують прийняттю Позивача на роботу на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача та фактичного допуску Позивача до виконання трудових обов`язків директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача.

У контексті вище суд також виходить з того, що згідно сталої судової практики Верховного Суду (постанова від 23 січня 2018 року у справі N 273/212/16-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі N 127/1778/18; від 25 листопада 2020 року у справі N 589/16/19; від 13 січня 2021 року у справі N 242/3602/19; від 01 квітня 2021 року у справі N 908/2828/19; від 14 липня 2021 року у справі N 127/13984/18; від 10 серпня 2021 року у справі N 308/12855/19 та інші) у трудових спорах, саме роботодавці мають доводити відсутність порушень з їхнього боку чинного законодавства України про працю. Відповідач своїм правом на спростування тверджень Позивача про те, що Відповідачем не здійснювалися передбачені чинним законодавством України заходи з реального допуску Позивача до виконання трудових обов`язків не відбувалися не скористався та відповідні докази до суду не надав.

Суд також зазначає, що на наступний день після видання наказу Т.в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 з порушенням двомісячного строку попередження про майбутнє звільнення (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України) був виданий наказ Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про звільнення Позивача» від 13 червня 2024 року № 01-05-169 що згідно позиції суду свідчить про те, що наказ Т.в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168 носить суто формальний характер та видавався не задля реального виконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі.

Усі доводи представника Відповідача щодо того, що процес поновлення на роботі закінчується виданням роботодавцем наказу про поновлення працівника на роботі, оцінюються судом критично, оскільки спростовуються зазначеними вище нормами КЗпП України та практикою Верховного Суду.

Враховуючи викладене вище суд відхиляє доводи, зазначені представником Відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що для належного виконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі було достатнім здійснити видання наказу Т.в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Сергія Каравелкова «Про поновлення на роботі Позивача» від 12 червня 2024 року № 01-05-168.

Таким чином, суд приходить до наступних висновків:

судом встановлений факт невиконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 в частині поновлення Позивача на роботі на дату винесення судового рішення у справі № 522/7927/25-Е;

судом встановлено факт затримки виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 в частині поновлення Позивача на роботі у період з 23 жовтня 2021 року та по поточну дату;

судом встановлено, що Позивач має право на виплату середнього заробітку у періоді вимушеного прогулу Позивача, пов`язаного із затримкою виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 в частині поновлення Позивача на роботі з врахуванням періодів такого вимушеного прогулу за які з Відповідача вже стягувався середні заробіток раніше.

Щодо доводів, зазначених представником Відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. у межах виконавчого провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року встановлено повне виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про що свідчить Постанова державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. від 28 червня 2024 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року, то суд відхиляє таки доводи через наступне.

Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України повноваження щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень у цивільних справах (зокрема встановлення фактів належного виконання судових рішень у цивільних справах) покладається на судові органи.

При здійсненні заходів з примусового виконання судових рішень державні та приватні виконавці діють виключно у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Верховний Суд у постанові від 07 травня 2025 року у справі N 280/5282/23 зазначив, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. У Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII лише зазначені частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 16 вересня 2020 року у справі N 709/1465/19, аналізуючи положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, також сформував правовий висновок, відповідно до якого виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі N 702/725/17, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі N 521/1892/18.

Таким чином, наявність лише Постанови державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковтун Л.Ю. від 28 червня 2024 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 71294047 від 16 березня 2023 року не є достовірним доказом (у розумінні ст. 79 ЦПК України) на підтвердження належного виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 в частині поновлення Позивача на роботі.

Одночасно суд зазначає, що державний виконавець положеннями Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII не наділений повноваженнями здійснювати перевірку реальності виконання судового рішення про поновлення на роботі та в частині закінчення відповідного виконавчого провадження діє суто формально закінчує виконавче провадження на підставі наказу про поновлення на роботі, що надається боржником у виконавчому провадженні.

Щодо доводів, зазначених представником Відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що подання Позивачем у серпні 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси (справа № 522/13233/24) позову з вимогами до Відповідача про скасування Наказу Т.в.о. ректора Відповідача Сергія Каравелкова «Про звільнення Позивача» від 13 червня 2024 року № 01-05-169, поновлення на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні свідчить про визнання Позивачем того факту, що 12 червня 2024 року її було поновлено на роботі у Відповідача, то суд відхиляє таки доводи через наступне.

Суд зазначає, що за обставин справи № 522/7927/25-Е, зокрема у позовній заяві Позивача та у поясненнях представника Позивача, наданих у судових засіданнях Позивач не визнає факт його належного поновлення Відповідачем на роботі.

При цьому суд зазначає, що згідно ст. 5 ЦПК України саме Позивач обирає прийнятні для нього способи судового захисту. Обрані Позивачем для одночасного застосування окремі способи захисту його прав у справі № 522/13233/24 та у справі № 522/7927/25-Е не є взаємовиключними та їх застосування Позивачем не доводить безпідставність його вимог по справі № 522/7927/25-Е.

При цьому будь-яких доказів на підтвердження заявленої представником Відповідача обставини визнання факту поновлення Позивача на роботі у Відповідача з боку представників Відповідача не надано.

Щодо доводів, зазначених представником Відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що Позивачка станом червень 2024 року та по поточну дату працевлаштована в іншому вищому навчальному закладі - Міжнародному гуманітарному університеті де працює на посаді декана Факультету кібербезпеки, програмної інженерії та комп`ютерних програм, то суд відхиляє таки доводи через наступне.

Відповідачем не зазначена достатня правова позиція та взагалі не зазначено яким чином перебування Позивача у трудових відносинах з іншим роботодавцем звільняє Відповідача від обов`язку належно виконати Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 та поновити Позивача на роботі.

Суд зазначає, що згідно ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. При цьому обов`язок роботодавця щодо негайного виконання рішення про поновлення на роботі згідно ч. 8 ст. 235 КЗпП України та іншого чинного законодавства України не ставиться в залежність від перебування працівника у інших трудових відносинах на час поновлення або від будь-яких інших обставин.

У розумінні ст. 236 КЗпП України вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати у такого роботодавця через затримку виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд звертає увагу на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність роботодавця. Як свідчать матеріали справи № 522/7927/25-Е, право Позивача на поновлення на роботі порушено внаслідок затримки виконання Відповідачем рішення суду, а тому в межах цього спору необхідно вжити заходів стосовно ефективного поновлення прав позивача.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Суд наголошує, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом (роботодавцем) виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з ст. 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Слід зазначити, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі N 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі N 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі N 640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі N 826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі N 640/19103/19).

Верховним Судом в постанові від 23 квітня 2020 року у справі N 826/9731/18 зроблено наступний правовий висновок, який враховується судом при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах. Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Виходячи з викладеного вище суд вважає, що Позивач має право на стягнення з Відповідача середнього заробітку за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача за весь час затримки виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 в частині поновлення Позивача на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (п. 21 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року N 13).

Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100).

При розрахунку розміру приналежної Позивачеві середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу з 08 травня 2024 року також мають бути використані приписи п. 2 Розділу II «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» та інших пунктів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100.

Судом при розгляді справи № 522/7927/25-Е встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21, що згідно Постанови Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 522/16652/21 набрало законної сили 07 листопада 2022 року середньоденна заробітна плата Позивача за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача складає 1384,21 грн.

При цьому суд при розгляді справи № 522/7927/25-Е враховує положення ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також суд при розгляді справи № 522/7927/25-Е враховує, що у попередні календарні періоди з Відповідача на користь Позивача вже стягувався середній заробіток за період вимушеного прогулу, пов`язаного із незаконним звільненням Позивача із роботи та затримкою виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі.

Таким чином, Позивачем вже було стягнуто з Відповідача середній заробіток за період вимушеного прогулу по 07 травня 2024 року згідно наступних судових рішень, що набрали законної сили: Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2023 року у справі № 522/15574/22, що було залишено без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 522/15574/22; Ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2023 року у справі № 522/16652/21, що була змінена Постановою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 522/16652/21; Ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року у справі № 522/16652/21, що була залишена без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у справі № 522/16652/21.

Звідси кількість робочих днів у періоді вимушеного прогулу Позивача, пов`язаного із затримкою виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі за період 08 травня 2024 року 03 липня 2025 року становить 300 робочих днів.

Середній заробіток, що має бути стягнутий з Відповідача на користь Позивача за період вимушеного прогулу під час затримки виконання Відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення Позивача на роботі за період 08 травня 2024 року по 03 липня 2025 року складає 415263,00 грн. (чотириста п`ятнадцять тисяч двісті шістдесят три гривні 00 копійок), що обрахованим судом шляхом множення 300 робочих днів у періоді вимушеного прогулу на середньоденну заробітну плату Позивача за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Відповідача у розмірі 1384,21 грн.

Розрахунок середнього заробітку у періоді вимушеного прогулу Позивача складений судом співпадає із розрахунком, наданим 03 липня 2025 року представником Позивача адвокатом Щукіним О.С. При цьому Відповідач та його представники правом на спростування відповідних розрахунків представника Позивача адвоката Щукіна О.С. не скористалися та власних розрахунків (контррозрахунків) середнього заробітку у періоді вимушеного прогулу Позивача не надали.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року N 14 передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою N 4855/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою N 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року N 1402-VIII також передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі N 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі N 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 917/1307/18).

Суд зазначає, що обставини наведені Позивачем в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані Відповідачем, який не надали докази на спростування заявлених позовних вимог. Також стороною Відповідача не спростовано розмір середнього заробітку у періоді вимушеного прогулу Позивача, заявлений стороною Позивача до стягнення на користь Позивача.

Оскільки Позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 4, 5-1, 21, 233, 235, 236 КЗпП України, ст. ст. 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника задовольнити.

Стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку (; 65023, м. Одеса, вул. Кузнечна, 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) середній заробіток у загальному розмірі 415263,00 грн. (чотириста п`ятнадцять тисяч двісті шістдесят три гривні нуль копійок) з утриманням із цієї суми обов`язкових податків, платежів і зборів у дохід держави за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку за час вимушеного прогулу через затримку виконання Державним університетом інтелектуальних технологій і зв`язку рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення ОСОБА_1 на роботі за період з 08 травня 2024 року по 03 липня 2024 року включно.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 14.07.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

08.07.25