Справа № 490/8484/23 Головуючий у 1-й інстанції Чулуп О. С.
Провадження № 22ц/812/1095/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 липня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Чулупа О. С. у місті Миколаєві о 11 год 10 хв. зі складанням повного рішення, у справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія

«Європейська агенція з повернення боргів»

(далі - ТОВ ФК «ЄАПБ»)

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023 року ТОВ ФК «ЄАПБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 26 735 грн заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що 14 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТОВ «МШФД») та відповідачем ОСОБА_1 за допомогою використання одноразового ідентифікатора укладено договір №749913732 на суму 8 750 грн.

Своїх зобов`язань ОСОБА_1 не виконано, внаслідок чого у нього, як позичальника, виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8 750 грн та процентами за користування кредитом в сумі 17 985 грн.

Тому, 25 травня 2021 року первісним кредитором ТОВ «МШФД» на виконання раніше укладеного ним 28 листопада 2018 року договору факторингу з Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Таліон Плюс», складено реєстр вимоги, за яким до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача.

В подальшому між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем теж укладено договір факторингу від 20 жовтня 2022 року, за яким позивач отримав за плату право вимоги до відповідача за укладеним ним договором.

Посилаючись на ці обставини та невиконання відповідачем своїх обов`язків позичальника, позивач, як правонаступник первісних кредиторів, звернувся до суду з цим позовом.

У січні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свою представницю ОСОБА_2 , подав відзив на позовну заяву, в якому вважав її вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки він не укладав та не підписував вказаний кредитний договір. Про його існування дізнався у травні 2021 року, коли до нього звернулися працівники колекторської компанії з вимогою про сплату боргу за кредитним договором. Після чого він перевірив власну кредитну історію на сайті «Українське бюро кредитних історій» і виявив, що на його ім`я укладено кредитний договір із ТОВ «МШФД», та звернувся до правоохоронних органів.

Крім того, у період з 13 грудня 2020 року по 17 квітня 2021 року, тобто в момент укладення договору, він був відсутній на території України, про що зазначено в його паспорті моряка.

За наведеного вважав кредитний договір неукладеним, а причини для стягнення з нього заборгованості відсутніми.

Зазначив, що планує понести витрати на правничу допомогу у орієнтовній сумі 10 000 грн.

У відповіді на відзив позивач заперечив доводи відповідача, виклав положення чинного законодавства, що регулюють укладення електронного договору, повторно обґрунтував позовні вимоги щодо укладеного договору за допомогою відтворення одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер телефону вказаний позичальником. При цьому його ідентифікація здійснювалась не за номером телефону, а банком емітентом, яким видано платіжну картку та на яку було перераховано платіжну картку. Індивідуальна частина договору була згенерована відповідно до відомостей зазначених позичальником у своїй анкеті та з проведенням верифікації банківської карти, яка дає змогу встановити власника карти та особу, яка заповнює заявку та вчиняється комплекс інших дій, які надають змогу впевнитись, що заявку на оформлення договору подано відповідачем, який зазначив свої особисті персональні дані, підтвердив номер мобільного телефону та пройшов процедуру верифікації банківської картки.

Зазначене підтверджується доказами отриманими позивачем від первісного кредитора, у тому числі і докази перерахування коштів.

При цьому зазначив, що оскільки процедура підписання договору відбувалась із відтворенням одноразового ідентифікатора надісланого на номер телефону позичальника, його місцезнаходження не вплинуло на реалізацію можливості укладення електронного кредитного договору.

Заперечив щодо орієнтовних витрат відповідача на правничу допомогу.

У запереченнях на відповідь на відзив позивач вважав, що з доводами позивача погодитись неможливо, оскільки платіжну картку, за допомогою якої відбулася ідентифікація клієнта та отримання коштів була оформлена в банку під час його відсутності в Україні невідомими особами та ним не отримувалась. За результатами пошуку за бін-кодом картки, її випущено в ОТП банку, яким за наслідками проведеної перевірки на підставі звернення відповідача картковий рахунок закрито та встановлено, що картка йому не видавалася. Тому такий договір не може вважатись укладеним. Наполягав на обґрунтованості заявленого ним розміру витрат на правничу допомогу, надавши їх детальний опис.

У лютому 2024 року, діючи через свою представницю, звернувся з клопотанням про витребування відомостей щодо відкритих на його ім`я рахунків в АТ «ОТП банк».

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 5 лютого 2024 року з АТ «ОТП банк» витребувано копії документів, на підставі яких було відкрито рахунки на ім`я ОСОБА_1 та щодо руху коштів на цих рахунках.

У березні 2024 року на виконання вимог вищевказаної ухвали надійшло повідомлення АТ «ОТП банк» з копією акту про втрату документів та випискою про рух коштів на рахунку.

У травні 2024 року відповідач, діючи через свою представницю, надав додаткові пояснення в яких додатково виклав раніше зазначені ним аргументи.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 січня 2025 року витребувано з відділення поліції №1 Миколаївського районного управління поліції ГУНП Миколаївської області відомості щодо стану кримінального провадження за заявою відповідача.

У березні 2025 року до суду з відділення поліції №1 Миколаївського районного управління поліції ГУНП Миколаївської області надійшло повідомлення про закриття кримінального провадження.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 березня 2025 року позов ТОВ ФК «ЄАПБ» задоволено, ухвалено про стягнення на його користь з позичальника ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання фінансового кредиту на загальну суму 26 735 грн, що складається з: 8 750 заборгованості за основною сумою боргу та 17 985 грн заборгованості за відсотками. Розподілено судові витрати.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що правонаступником позикодавця доведено належне виконання ним обов`язку з видачі позичальнику кредитних коштів, який відповідачем за допомогою належних доказів не спростовано, зокрема, стосовно здійснення іншими особами відносно нього шахрайських дій.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , діючи через свою представницю, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На думку відповідача суд не звернув увагу на обставини, пов`язані з видачею платіжної карти в період його відсутності на території України, яка могла бути видана виключно у присутності фізичної особи, а не онлайн. Тому здійснення ідентифікації позичальника при укладенні договору за допомогою банківської картки, яку він не оформлював, свідчить про те, що ним такий договір не укладався. Також з руху коштів на рахунку вбачається, що з картки оплачувались покупки в різних містах на території України, в той час як відповідач перебував за її межами.

Таким чином укладення договору та його підписання здійснювались за допомогою електронної пошти та номеру телефону, які йому невідомі та які йому не належать, а тому за їх допомогою анкету позичальника могла заповнити будь-яка особа.

Посилався на відповідну судову практику.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 26 та 30 травня 2025 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

15 липня 2025 року від представниці відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з оскарженням відповідачем процесуального рішення у кримінальному провадженні. У задоволенні клопотання відмовлено за безпідставністю та наявністю у матеріалах справи достатньо доказів для прийняття апеляційним судом судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до положень статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно з статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначається, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

За приписами статті 11 зазначеного Закону електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми)про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до статті 12 вказаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

З матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2021 року, після заповнення від імені ОСОБА_1 анкети заяви та ознайомлення з умовами кредитування, ТОВ «МШФД» укладено з ним, як позичальником, договір №749913732, за умовами якого строком на 5 днів, які є дисконтним періодом, та який може продовжуватись до 30 днів, надано кредит в сумі 8 750 грн, за умови сплати усіх процентних платежів із нарахуванням у цей період процентної ставки за користування кредитом в розмірі 1,7 % за день. У відповідності до пункту 1.7.2. договору з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний до сплати процентів у іншому розмірі - 2,3 % в день від суми кредиту (а.с.6, 7-9).

Розділ договору, визначений як «Реквізити сторін» містить не лише дані прізвища, ім`я, по батькові позичальника ОСОБА_1 , але і його паспортні дані, податковий номер, а також номер телефону та адресу електронної пошти, яку неможливо ідентифікувати. При тому одноразовий ідентифікатор, за допомогою якого накладено електронний цифровий підпис у змісті договору не відображено, але зазначено його у графіку розрахунків, який є додатком до договору (а.с.9, 9зв).

У той же день ТОВ «МШФД» сума позики в розмірі 8 750 грн перерахована на підставі укладеного договору №749913732 на платіжну карту НОМЕР_1 позичальника, яка відкрита в АТ «ОТП банк», через АТ «Альфа-Банк» (а.с.118).

Після перерахування кредитних коштів на банківську карту позичальника, ним умови договору не виконані.

Тому 25 травня 2021 року ТОВ «МШФД» на підставі реєстру прав вимоги, що складено на виконання додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, передало право вимоги іншому кредитору - ТОВ «Таліон» за договором, укладеним ним із ОСОБА_1 (а.с.4041, 103-109, 113).

20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон» та позивачем укладено інший договір факторингу №20102022, за умовами якого ТОВ «ЄАПБ» отримало право вимоги за договором, укладеним від імені ОСОБА_1 (а.с.10-11, 12, 42, 43-46, ).

За наведених обставин та з огляду на відсутність даних про виконання позичальником умов електронного кредитного договору, ТОВ «ЄАПБ» звернулося до суду із цим позовом, посилаючись на укладення електронного договору особисто відповідачем, належне виконання обов`язків первісним кредитором та не повернення в обумовлений строк коштів позичальником.

Втім, відповідачем ОСОБА_1 обставини укладення ним кредитного договору оспорені у суді, на підтвердження чого надані докази стосовно звернення до органів Національної поліції з заявою стосовно використання невідомою особою його анкетних даних, під час його перебування за межами України, з метою відкриття банківського рахунку, за допомогою якого в подальшому відбулася ідентифікація клієнта у спірному кредитному договорі, оформлення платіжної картки та отримання кредиту, про що він дізнався від колекторської компанії.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина, чи дійсно було укладено договір за наведених умов особисто ОСОБА_1 та чи була отримана ним сума позики.

Як вбачається з відповіді позивача на відзив ОСОБА_1 ідентифікація позичальника здійснювалась банком-емітентом, що видав картку, на яку перераховано кредитні кошти, а також первісним кредитором здійснено верифікацію банківської карти заявника до системи 3DS та технології Preauth, що дає змогу встановити власника банківської картки, як особи, яка заповнює заявку.

В той же час платіжну картку, видану на ім`я ОСОБА_1 , отримано при відкритті рахунку на його ім`я в АТ «ОПТ банк» у період його відсутності на території України, який за наслідками проведення внутрішньої перевірки закрито (а.с.82). При цьому документи, на підставі яких було відкрито рахунки на ім`я ОСОБА_1 втрачено (а.с.143).

Разом з тим, як вбачається з копії паспорту моряка, ОСОБА_1 у період з 13 грудня 2020 року по 16 квітня 2021 року перебував за межами України і тому дізнавшись про відкриття банківського рахунку на його ім`я в період своєї відсутності звернувся із відповідною заявою до правоохоронних органів (а.с.83-84, 72, 73, 74-77,78, 187-192)

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що під час укладення кредитного договору та здійснення верифікації та ідентифікації позичальника на підставі відкритого банківського рахунку та отримання платіжної картки, як ОСОБА_1 не може вважатися доведеним, оскільки відповідач був відсутній на території України, не звертався до АТ «ОТП банка» стосовно відкриття банківського рахунку та не отримував платіжну картку, на підставі якої ТОВ «МШФД» уклала кредитний договір з особою, визначеною товариством, як ОСОБА_1 . Тому укладення електронного договору під час відсутності особи на території України не має значення, оскільки особа ідентифікувалася на підставі отриманої платіжної картки, яку видано внаслідок недобросовісних дій невідомій особі, а не відповідачу ОСОБА_1 ..

Наявність постанови про закриття кримінального провадження, в якій відсутні мотиви її закриття, крім обставин не отримання ОСОБА_1 платіжної картки, не підписання ним договору та відсутністю заподіяння йому шкоди, не спростовує обставини справи, які колегія суддів вважає встановленими та доведеними на підставі доказів, що містяться у її матеріалах.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина 1, 2 статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому без надання суду достатніх та допустимих доказів про укладення та підписання електронного договору особисто відповідачем та як наслідок здійснення первісним кредитором перерахунку на його користь коштів, а також доказів щодо зловживання з боку позичальника, місцевий суд, на переконання колегії суддів, помилково дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості, у зв`язку з не встановленням винних осіб та закриттям кримінального провадження.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до положень статей 137, 141 ЦПК України у зв`язку зі скасуванням рішення та ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, слід здійснити перерозподіл витрат під час розгляду справи в суді першої інстанції. Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору слід покласти на нього, а з нього на користь відповідача слід стягнути витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 6 000 грн, яка заявлена до стягнення у розмірі 10 000 грн, враховуючи її обґрунтування відповідачем та наведених позивачем у запереченнях мотивів щодо її стягнення, враховуючи наступне.

Статтею 137 ЦПК України регламентується, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи підлягають розподілу між сторонами розмір витрат на правничу допомогу в тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення цих витрат.

Тому здійснення робіт з надання правничої допомоги та виниклих витрат підтверджено відповідачем договором про надання професійної правничої допомоги №02/01-01, укладеним між ним та адвокатом 2 січня 2024 року, детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, з яких вбачається, що адвокатом надані, а відповідачем отримані послуги з надання консультацій і роз`яснень з правових питань пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції вартістю 1 000 грн, та роботи з підготовки та подання відзиву на позовну заяву та інших процесуальних документів 6 000 грн., які наявні у матеріалах справи, а також участь у судових засіданнях вартістю 2 000 грн. Надані правничі послуги відповідачем сплачено 2 січня 2024 року відповідно до квитанції до ПКО №1 (а.с.85-87).

Сам детальний опис дій, які повинен був виконати адвокат на підставі укладеного договору, та у їх відповідності розрахунок тривалості використаного часу, та понесених на підставі цього витрат, відповідають умовам самого договору.

За наведеного та виходячи з тривалості часу розгляду справи, її складності та обсягу надання правової допомоги, змісту підготовленого відзиву, заперечень тощо, проведення судових засідань за відсутності представниці відповідача та наявності заперечень позивача щодо співмірності понесених витрат характеру заявлених ним вимог, колегія суддів вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 6 000 грн витрат на правничу допомогу, надану у суді першої інстанції.

Після перегляду судового рішення на підставі поданої апеляційної скарги, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача слід також стягнути 3 220 грн 80 коп. судових витрат, сплачених ним при подачі апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені представницею Істоміною К. В., задовольнити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у задоволенні позову до ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 6 000 грн витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 3 220 грн 80 коп. судових витрат, сплачених ним при подачі апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова