КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3861/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9023/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Єфанова Сергія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року у складі судді Діденка Є.В.,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Служба у справах дітей Рубіжанської міської військової адміністрації Сєвєроднецького району Луганської області про визнання особи безвісно відсутньою,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із заявою, у якій просив визнати безвісно відсутньою ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є колишньою дружиною заявника, а ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є його дітьми. Заявник перебуває у складі ЗСУ. Йому стало відомо, що на початку військових дій його колишня дружина з дітьми мали намір виїхати за межі України.

На сьогодні заявнику не відоме місцезнаходження колишньої дружини з дітьми, зв`язок перервався 26 лютого 2022 року. Державною прикордонною службою України перетин кордону не зафіксований. Розшук поліцією їх місцезнаходження виявився безрезультатним.

Заявник зазначає, що на підставі рішення суду з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини його доходів, і тому визнання вказаних осіб безвісно відсутніми є необхідним заявнику для зупинення стягнення аліментів.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Єфанов С.Ю. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують факт відсутності місцезнаходження ОСОБА_2 та спільних дітей - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 більше ніж протягом року:

- витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України;

- довідки від Національної поліції України, що підтверджують проведення розшукових заходів, які не дали результатів;

- відповідь Держприкордонслужби України про відсутність факту перетину кордону зниклим особам.

Вказує, що судом ці докази не було належним чином оцінено, що призвело до неправильного висновку про відсутність підстав для визнання осіб безвісно відсутніми.

Посилається на те, що визнання ОСОБА_2 та спільних дітей безвісно відсутніми є юридично необхідним для зупинення стягнення аліментів із заявника.

Зазначено, що на сьогодні скаржнику не відоме місцезнаходження ані його колишньої дружини, ані дітей. Відсутній зв`язок з колишньою дружиною ще з 26 лютого 2022 року.

Крім того, даних щодо перетину кордону немає, також немає даних про взяття на облік їх як внутрішньо переміщених осіб.

У судовому засіданні адвокат Єфанов C.Ю. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність у відповідності до положень ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду відповідає в повній мірі.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 з 10 липня 2010 року перебували у шлюбі під час якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10-12).

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 21 квітня 2017 року шлюб між ними розірвано та стягнено з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини його доходів. У вказаному рішення вказано місце проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

У липні 2023 року заявник подав заяви про встановлення місцезнаходження його колишньої дружини і дітей до ГУНП в Луганській області та Служби у справах дітей Сєвєродонецького району Луганської області (а.с. 15-19).

Листом № 217 від 02 серпня 2023 року Служби у справах дітей Сєвєродонецького району Луганської області повідомлено, що територія Рубіжанської громади знаходиться у тимчасовій окупації, і тому з вказаною заявою необхідно звернутись до уповноважених органів (а.с. 20-21).

Згідно листом Національної сервісної служби України від 21 серпня 2023 року, згідно Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, інформація про ОСОБА_2 та дітей - відсутня (а.с. 28).

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 27 липня 2023 року на підставі заяви ОСОБА_1 зареєстровано кримінальне провадження за фактом відсутності відомостей про місцезнаходження ОСОБА_2 з дітьми (а.с. 29).

Згідно з листом ГУ Національної поліції у Луганській області № 32617/111/18-2023 від 24 жовтня 2023 року, з метою встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 та дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було спрямовано запити до органів державної влади, відомості про місцезнаходження ОСОБА_2 і дітей - відсутні (а.с. 35).

У листі Головного управління Національної поліції у Луганській області № 10150/111/18-2024 від 19 березня 2024 року вказано, що з метою встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 з дітьми було допитано вчителя початкових класів Рубіжанської спеціалізованої школи № 10 Сєвєродонецького району Луганської області. Також, на підставі постанови прокурора про тимчасовий доступ, отримано доступ до інформації, яка перебуває у володінні АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів по рахункам ОСОБА_2 . На теперішній час триває встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 і дітей (а.с. 106).

Відповідно до листа ГУ Національної поліції у Луганській області № 6341/111/14/03-2024 від 02 травня 2024 року, на ухвалу суду повідомлено, що з метою розшуку зниклих осіб ОСОБА_2 та дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , заведено оперативно-розшукову справу, на теперішній час їх місцезнаходження не встановлено (а.с. 111-112).

Згідно з листом Пенсійного фонду України від 17 травня 2024 року, на ухвалу суду повідомлено, що станом на квітень 2024 року особа, зазначена в ухвалі суду, як одержувач пенсії та інших соціальних виплат на обліку не перебуває (а.с. 69).

Відповідно до листа Державної прикордонної служби України від 25 квітня 2024 року, на ухвалу суду повідомлено про відсутність інформації щодо перетину державного кордону або лінії розмежування з тимчасово окупованою територією ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с. 84).

Згідно з інформацією Державної податкової служби України № 6002/5/99-00-12-04-01-05 від 03 травня 2024 року, за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2023 року на користь ОСОБА_2 Головним управлінням Національної поліції в Луганській області виплачуються аліменти, відомості про інші доходи - відсутні (а.с. 75-77).

Відповідно до отриманих судом відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за РНОКПП ОСОБА_2 вказано про реєстрацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 , підстави виникнення права власності не вказані (а.с. 43).

Згідно з Витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, 27 листопада 2024 року внесені відомості про ОСОБА_11 і ОСОБА_7 , як про осіб, що зникли безвісти за особливих обставин на тимчасово окупованій території (109-110).

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено фізичну відсутність ОСОБА_2 та дітей на тимчасово окупованій території України у місці їх постійного проживання. Так само, факт внесення відомостей про таких осіб до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин не може беззаперечно підтверджувати їх відсутність у місці постійного проживання.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду мотивуючи наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України.

За ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо),які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (ч. 1 ст. 307 ЦПК України).

Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою (ч. 1ст. 308 ЦПК України).

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями ст. 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місцеперебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до ч. 1 ст. 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика у розгляді цих питань є сталою, як про це зазначив Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 183/7128/23.

Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у ст. 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі, яка переглядається колегією суддів, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , є колишньою дружиною заявника та матір`ю їх двох дітей.

Убачається, що останнім відомим місцем проживання ОСОБА_2 могла бути територія, яка наразі є тимчасово окупованою, та доступ до якої фізично унеможливлений для представників влади.

Посилання апеляційної скарги на те, що визнання ОСОБА_2 та спільних дітей безвісно відсутніми є юридично необхідним для зупинення стягнення аліментів із заявника, які призначено за рішенням від 21 квітня 2017 року починаючи з 03 квітня 2017 року і до повноліття дітей є необґрунтованими.

Убачається, що заявник є колишнім чоловіком ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Слід зазначити, для визнання фізичної особи безвісно відсутньою потрібна наявність всіх підстав: 1) особа відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; 2) протягом цього року в місці, де вона постійно проживала немає відомостей про місце її перебування; 3) встановити місце перебування особи неможливо; 4) згідно зіст. 306 ЦПК України необхідно, щоб були серйозні причини, які б обумовлювали необхідність визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції і зауважує, що сам по собі факт втрати зв`язку з ОСОБА_2 та спільним дітьми не є безумовною підставою для визнання їх безвісно відсутніми.

Згідно змісту долученої до справи довідки від 29 вересня 2023 року № 3005-70097220 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , шо зареєстрований АДРЕСА_3 підрозділом з питань соціального захисту населення та 29 березня 2023 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа (а.с. 8 на звороті).

Відповідно до пояснень заявника, його колишня дружина разом з дітьми залишилася проживати на тимчасово окупованій території, доступу до якої він не має.

Згідно інформації, яка міститься у рішенні Кремінського районного суду Луганської обл. від 21 квітня 2017року у справі № 414/640/17 місцем проживання ОСОБА_2 разом з дітьми є АДРЕСА_1 (а.с.14).

Як установлено, внаслідок військової агресії РФ мало місце припинення стільникового зв`язку на тимчасово окупованих територіях, що і виключало можливість спілкування заявника з колишньою дружиною з 26.02.2022року, про що ним зазначено у заяві.

Відповідно до справи, підставою звернення у суд слугував факт стягнення з заявника на користь ОСОБА_2 на утримання їх неповнолітніх дітей аліментів та необхідність зупинення примусового стягнення у зв`язку з відсутністю у нього інформації про їх місцеперебування.

Між тим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту перебування на примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення з заявника аліментів, а у випадку перебування, відсутня й інформація про подальшу долю утриманих з заробітної плати (доходів) ОСОБА_1 грошових коштів у якості аліментних платежів.

Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 та їх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_6 протягом одного року за їх останнім відомим місцем проживання, заявником до справи не долучено.

За таких обставин враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог заяви про визнання осіб безвісно відсутніми.

Посилання в апеляційній скарзі на доведеність вимог заяви є необґрунтованими належними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування, передбачені положеннями ст. 376 ЦПК України, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення..

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Єфанова Сергія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 липня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: