ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року

м. Харків

справа № 641/8422/20

провадження № 22-ц/818/2287/25

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків», Департамент реєстрації Харківської міської ради,

третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 січня 2025 року у складі судді Чайка І.В.,-

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом після уточнення якого від 22.12.2020 ( т. 1 а.с. 166 173) просили поновити право користування житловим приміщенням шляхом вселення позивачів до квартири АДРЕСА_1 та визнати незаконним та скасувати рішення відділу реєстрації про зняття з реєстрації місця проживання позивачів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу р№Н33-7549 від 20.08.1997 року. В зазначеній квартирі зареєстровані та постійно проживали: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Вказана квартира є єдиним житлом вказаних осіб та їх постійним місцем проживання, іншого житла, що належить їм на праві власності немає. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №229570624 від 26.10.2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. 24.09.2020 року було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру на відповідача, згідно договору відступлення права вимоги серії за №27/05-б від 27.05.2020 року. Жодного повідомлення про вказану перереєстрацію права власності на адресу позивача не надходило. 24.09.2020 року відповідачем до департаменту реєстрації ХМР подано заяву про зняття з реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 24.09.2020 року Департаментом реєстрації вказаних осіб було знято з реєстрації ,як на думку позивача з порушенням норм чинного законодавства.

30.10.2020 року до квартири позивачів з`явилися представники ТОВ «Легіон Харків» разом з невідомими особами які намагалися зламати вхідні двері та проникнути до квартири та погрожували позивачам, що виселять позивачів без відповідного рішення суду. З цього приводу позивачі неодноразово викликами поліцію та писали заяви про злочин.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 січня 2025 року позов задоволено.

Поновлено право користування житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 .

Визнано незаконним та скасовано рішення відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 13.10.2020 року про зняття з реєстрації місця проживання: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 малолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто в рівних частках з Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків», Департаменту реєстрації Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 5044 грн 80 коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14000 грн.

Рішення мотивовано тим, що відповідачем ТОВ «Легіон Харків» не доведено наявності законних підстави для вчинення дій із виселення та подальшому вчинення дій із зняття з реєстрації позивачів з вищевказаної квартири, а саме відсутнє судове рішення про примусове виселення позивачів та зняття останніх з місця їх реєстрації у межах спірних правовідносин. Щодо дій відповідача Департаменту реєстрації Харківської міської ради суд зазначає, що останнім не доведено наявності законних підстав для вчинення дій із зняття з реєстрації позивачів, оскільки останнім було порушено п. 26 Правил реєстрації місця проживання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким передбачений перелік підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, зокрема, відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи або рішення суду про відчуження житла, суд приходить до висновку про те, що дії Департаменту реєстрації Харківської міської ради є протиправними та винесене рішення про зняття з реєстрації підлягає скасуванню.

Не погодившись з рішенням суду ТОВ «Легіон Харків» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі, зробив висновки що не відповідають дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Зазначають, що виселення позивачів відбулось на правових підставах, відповідно до умов визначених у договорі іпотеки, тому підстави для задоволення позову про поновлення права користування квартирою відсутні. Посилалась на не співмірність заявленого позивачами та стягнутого судом розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та витраченим адвокатом часом.

Жодних доводів щодо незаконності рішення суду про визнання незаконним та скасування рішення відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 13.10.2020 року про зняття з реєстрації місця проживання позивачів апеляційна скарга ТОВ «Легіон Харків» не містить. Департамент реєстрації Харківської міської ради рішення суду не оскаржував, тому апеляційна скарга законність рішення в частині визнання незаконним та скасування рішення відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 13.10.2020 року не переглядає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу р№Н33-7549 від 20.08.1997 року, укладеного між ОСОБА_1 та Харківською товарною біржею «Слобода».

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №229570624 від 26.10.2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. 24.09.2020 року було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру на відповідача, підстава - договір відступлення права вимоги серії №27/05-б від 27.05.2020 року.

Згідно довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 24.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Так з матеріалів справи вбачається, що 25.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту №0 та в забезпечення вказаного договору укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору про відступлення (купівлі продажу) прав вимоги №12/05 від 15.05.2020 року, ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» відступило, а ТОВ «Легіон Харків» набуло право вимоги за вищевказаними договорами.

27 травня 2020 року на адресу позивача ОСОБА_1 ТОВ «Легіон Харків» направило лист - повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором №0 від 25.07.2007 року та погашення заборгованості за договором.

Крім того, 27 травня 2020 року на адресу позивача ОСОБА_1 направлено вимогу, в якій заначено про те, що в разі не виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, ТОВ «Легіон Харків», як Іпотекодержатель, має право та намір у відповідності до іпотечного договору задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або продажу предмета іпотеки третім особам.

Доказів отримання позивачами вказаної вимоги матеріали справи не містять.

Зі змісту відповіді на адвокатський запит представника позивачів адвоката Селезень С.В. № 4276/0/50-20 від 04.11.2020 вбачається, що органом реєстрації 13.10.2020 було прийняте рішення про зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою.

Постановою Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2021 року скасовано, ухвалено нову постанову: позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків», державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Леся Василівна, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про право власності на нерухоме майно в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновлення запису про реєстрацію права власності задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. від 02.10.2020 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», індексний номер 54384170.Скасовано державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49967205 від 24.09.2020, внесеного державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. Відновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору № Н33-7549 купівлі-продажу, укладеного на Харківській товарній біржі «Слобода» від 20.08.1997, зареєстрованого в КП «ХМБТІ» 20.08.1997, реєстровий № П-3-5659. Стягнуто на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених судових витрат сплачений судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги з Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків» та державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни (адреса, ІПН) по 2 463,40 грн з кожного.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.01.2022 року скасовано право власності ТОВ «Легіон Харків» на квартиру за адресою АДРЕСА_2 скасовано.

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.01.2022 та 17.01.2024 року вбачається, що зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зістаттю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає потребу сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка містить правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2024 року у справі № 183/8170/18.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно постанови Харківського апеляційного суду від 24.11.2021 року встановлено, що ОСОБА_1 була власником, позивачі зареєстровані та постійно проживали у вищевказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що у розумінні статті 8 Конвенції охоплюється поняттям «житло» ( т. 2 а.с. 55 64).

На теперішній час право власності позивача ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 поновлено, що підтверджується даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.01.2022 (т. 2 а.с. 66- 67).

Таким чином в межах розгляду даної справи встановлено, що на час розгляду даної справи власником спірної квартири є позивачка.

Метою звернення з вказаним позовом є саме поновлення порушеного права позивача ОСОБА_1 на користування житлом, оскільки відповідачем ТОВ «Легіон Харків» було змінено замки вхідних дверей, що унеможливлює можливість ОСОБА_1 та інших позивачів потрапити до квартири та відповідно користуватись нею. Рішення по справі про поновлення права користування житловим приміщенням шляхом вселення позивачів буде підставою для його примусового виконання.

При цьому на час розгляду даної справи, так і станом на день коли відповідачем у спірній квартирі були змінені замки, тобто вчинені дії щодо перешкод в користуванні позивачем та членами його сім"ї квартирою, будь-якого рішення суду про примусове виселення позивачів із квартири не було.

В супереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України відповідач доказів законності виселення позивачів із спірної квартири суду не надав.

Оскільки доводи апеляційної скарги зроблені судом висновки не спростовують, підстави для скасування або зміни рішення суду про задоволення позову по суті позовних вимог відсутні.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, з урахуванням вимог закону, витрати понесені на правничу допомогу мають бути надані адвокатом.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Так за змістом наданих представником позивача документів: договори про надання правової допомоги №б/н від 26.10.2024 року укладені між адвокатом Селезень С.В. та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , розрахунок (акт прийому передачі) суми гонорару за надану правничу допомогу, адвокатом Селезень С.В. було надано правову допомогу на суму 28 000 грн.; квитанції № б/н від 26.10.2020 року, адвокатом Селезень С.В. було прийнято від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 28 000 грн. за надання юридичних консультацій, складання процесуальних документів та ін.

Враховуючи, що в судовому засіданні представником позивачів адвокатом Селезень С.В. було заявлено вимогу про часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на користь позивачів у розмірі 14000 грн суд першої інстанції підставно вважав за доцільне стягнути з відповідачів на користь позивача розмір витрат на правничу допомогу, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, вчинених необхідних процесуальних дій сторони, часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Доводи апеляцйної скарги, щодо неспівмірності понесених позивачем на правничу допомогу спростовуються матеріалами справи.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а рішення суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК УкраїнитаЗакону України «Про судовий збір»не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків» - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 11 липня 2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина