Ухвала

Іменем України

10 липня 2025 року

м. Київ

справа № 175/147/24

провадження № 61-7661ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року у складі судді Іщенко І. М., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Красвітної Т. П., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів на підставі розписки,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів на підставі розписки, у якій просила стягнути борг з відповідачів на свою користь в сумі 47 600 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 1 755 012 грн та 3% річних за період з 01 січня 2021 року по 22 грудня 2023 року в сумі 4 244,88 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 156 508,73 грн, а всього: 1 911 520,73 грн та 18 000 грн судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги, 13 420 грн судових витрат, понесених за сплату судового збору за подання позовної заяви.

Позивачка в обґрунтування позовних вимог послалась на те, що вона на підставі договору дарування від 24 листопада 2015 року є власником житлового будинку площею 31,9 кв. м та земельної ділянки :03:005:0009 за адресою АДРЕСА_1 . В грудні 2019 року позивач домовилась із відповідачами про продаж будинку переобладнаного в кафе та земельної ділянки за 50 000 дол. США.

05 грудня 2019 року відповідачами позивачці була видана розписка від ОСОБА_3 про повернення 50 000 дол. до 01 січня 2021 року за відчуження кафе та земельної ділянки. Сторони домовились укласти договір дарування майна і позивачка надала доручення 20 грудня 2019 року на ім`я ОСОБА_4 , щоб остання подарувала вказане майно від її імені на користь ОСОБА_4

20 грудня 2019 року укладено договори дарування на користь ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок та земельну ділянку і було припинено право її власності на це нерухоме майно. Однак всупереч домовленостям, відповідачі тільки частково сплатили продажну ціну за будинок та земельну ділянку, а саме 24 січня 2020 року сплачено 2 000 дол. США, а 19 лютого 2020 року сплачено 400 дол. США, в термін зазначений в розписці до 01 січня 2021 року розрахунок за придбане майно не здійснено.

Позивачка вважала, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватись нормами статті 1053 ЦК України, коли за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

12 листопада 2024 року в підготовчому засіданні ОСОБА_1 через свого представника подала змінену позовну заяву, пред`явлену до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на предмет:

визнання удаваним договору № 1329 від 20 грудня 2019 року дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимар Є. В., на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_4 на зазначений об`єкт нерухомості та застосувати до цього правочину наслідки договору купівлі-продажу житлового будинку;

визнання удаваним договору № 1330 від 20 грудня 2019 року дарування земельної ділянки кадастровий номер :03:005:0009 площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якого здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 та застосування до цього правочину наслідків договору купівлі-продажу земельної ділянки;

стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь позивача боргу за договором купівлі-продажу в сумі 47 600,00 дол. СІЛА, що в гривневому еквіваленті становить 1 755 012,00 грн та 3% річних за період з 01 січня 2021 року по 22 грудня 2023 року в сумі 4 244,88 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 156 508,73 грн, а загалом 1 911 520,73 грн;

стягнення з відповідачів на користь позивачки 18 000,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги та 13 420,00 грн судових витрат понесених за сплату судового збору.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року відмовлено в прийняті зміненої позовної заяви від представника позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів на підставі договору купівлі-продажу про визнання договору дарування житлового будинку удаваним, застосування наслідків договору купівлі-продажу житлового будинку.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. В первісному позову представник позивачки обґрунтовувала позовні вимог щодо договірних зобов`язань та договору позики між сторонами, пославшись на статті 1046-1048-1050 ЦК України і на те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу по розписці, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням і позивачка ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг на підставі розписки в розмірі 47600 дол. США і судові витрати. У зміненій позовній заяві представник позивача посилається на удаваний договір між сторонами від 20 грудня 2019 року щодо нерухомого майна, пославшись на норми статті 235 ЦК України, а саме правові наслідки удаваного правочину в разі вчинення сторонами приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, просила суд визнати удаваними договори дарування житлового будинку розташованого по АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,25 00га укладені 20 грудня 2019 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 , яка діяла по довіреності від імені позивачки, та ОСОБА_4 . Позивачки просила стягнути із відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг за договором купівлі-продажу майна в розмірі 47 600 дол. та судові витрати. Отже, дослідивши редакцію первісного позову та позовну заяву позивача від 12 листопада 2024 року про зміну предмету позову суд вбачав, що позивачем змінено не лише предмет позовних вимог, а і його підстави, викладено нові обґрунтування та обставини позовних вимог, визначено нові правові підстави позовних вимог. У заяві від 12 листопада 2024 року фактично змінено як предмет, так і підстави позову, що суперечить положенням статті 49 ЦПК України та не допускається;

позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у постанові від 16 березня 2018 року в справі №916/1764/17. Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №922/2575/19, у постанові Верховного суду від 22 липня 2021 року по справі №910/18389/20. Одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмету та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Позивач має право продовжити розглядати первісні позовні вимоги до винесення судового рішення по суті в суді або відмовитись від їх розгляду після чого звернутись до суду із зміненими позовними вимогами окремо, вибравши належний спосіб захисту позивача, так як одночасно вказані первинні позовні вимоги і змінені позовні вимоги в одному цивільному провадженні розглядатись не можуть із вищенаведених підстав. Тому суд зробив висновок про відмову у прийнятті зміненої позовної заяви позивачки ОСОБА_1 від 12 листопада 2024 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у постанові від 16 березня 2018 року в справі №916/1764/17. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №922/2575/19, у постанові Верховного суду від 22 липня 2021 року по справі №910/18389/20;

апеляційний суд вказав, що як встановлено судом першої інстанції, в первісному позові представник позивачки обґрунтовувала позовні вимог щодо договірних зобов`язань та договору позики між сторонами, пославшись на статті 1046-1048-1050 ЦК України і на те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу по розписці, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням і позивачка ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг на підставі розписки в розмірі 47 600,00 дол. США та судові витрати. У зміненій позовній заяві представник позивача посилається на удаваний договір між сторонами від 20 грудня 2019 року щодо нерухомого майна, пославшись на норми статті 235 ЦК України, де наявні правові наслідки удаваного правочину в разі вчинення сторонами приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, внаслідок чого просила суд визнати удаваними договори дарування житлового будинку розташованого по АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,25 00 га укладені 20 грудня 2019 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені позивачки, та ОСОБА_4 . Також просила стягнути із відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг за договором купівлі-продажу майна в розмірі 47 600 дол. та судові витрати;

колегія суддів апеляційного суду наголосила, що судом першої інстанції вірно визначено предмет та підстави спору як первісного позову, так і зміненого ОСОБА_1 позову. Доводи скаржника про те, що вона змінила лише предмет спору, а підстави залишились незмінними, колегія суддів не прийняла, адже, обґрунтовуючи змінені вимоги, позивач посилається на інші обставини та інші правові норми, заявляючи вимоги, які є відмінними від попередньої редакції позову, що несе в собі фактично нову матеріально-правову вимогу позивача. Це повністю змінює як підстави, так і предмет первісного позову та вимог ОСОБА_1 ;

заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які сукупно дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами;

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України;

апеляційний суд вказав, що позивачка не спростувала висновків суду першої інстанції щодо зміни як предмету, так і підстав позову ОСОБА_1 , що не допускається, в силу статті 49 ЦПК України, при цьому, позивач має право звернутись з цими вимогами, виклавши їх в окремому позові та подавши його окремо від первісних вимог у цій справі, що вірно роз`яснено судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті зміненої позовної заяви ОСОБА_1 .

09 червня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з урахуванням зміненої позовної заяви.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повний текст постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року отримано наручно 09 травня 2025 року в суді апеляційної інстанції під розписку.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

оскільки у суду і в учасників провадження з`явилися документи, яких раніше не було, не змінюючи фактичних обставини справи та вимогу щодо стягнення тієї ж грошової суми, про яку йшлося в першій редакції позову, позивачем змінено предмет позову. Предметом позову, як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підстави позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Абсолютно всі фактичні обставини справи, як ті факти, що позивачка продала об`єкт нерухомості, погодила ціну цього об`єкту, отримала частково кошти та на підтвердження наявності боргу у відповідачок за цей об`єкт у позивачки залишилася розписка - залишились незмінними;

суд не зазначив, в чому полягає зміна підстав позову. Жодні фактичні дані не змінилися. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права;

апеляційний суд погодився з позицією районного суду, не врахувавши: практику Верховного Суду щодо допустимості зміни предмета і підстав позову (постанова від 09 січня 2020 року у справі № 922/440/19; постанова від 21 червня 2021 року у справі № 910/18389/20 та інші); відсутність об`єктивних критеріїв, за якими нова позовна вимога не може бути розглянута в межах того самого провадження; невірне тлумачення норм статей 49, 185, 277, 374 ЦПК України;

суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми статей 49, 185, 277 ЦПК України, а також статті 1050, 235 ЦК України, неправильно витлумачивши допустимість зміни предмета позову. Зміна позову відображала фактичні обставини, які стали відомі після подання первісного позову, та була спрямована на ефективний захист прав позивача, не порушуючи прав відповідачів і не ускладнюючи розгляд справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (див. DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, четверта статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та четверта статті 13 ЦПК України).

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша статті 175 ЦПК України).

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді (частина шоста статті 185 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21) вказано, що:

«процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Наслідком відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог є повернення такої заяви позивачу. Пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові). Зважаючи на те, що процесуальним наслідком відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог є повернення такої заяви, яка, у свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до вимог пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що на ухвалу суду про відмову у прийняті заяви про збільшення позовних вимог може бути подана апеляційна скарга окремо від рішення суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку про відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 177/1251/18 (провадження № 61-19172св20) про те, що ухвала суду першої інстанції про збільшення розміру (уточнення) позовних вимог не може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2024 року в справі № 442/5667/17 (провадження № 61-631св23) вказано, що:

«позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) є його предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання у позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зазначено, що:

«53. Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

54. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

55. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

56. У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.

57. Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

58. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

59. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

60. Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

61. Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

62. Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

63. У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

64. При цьому при поданні такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

65. Крім того, Велика Палата Верховного Суду, звертає увагу, що стаття 188 ЦПК України містить правила об`єднання і роз`єднання позовів.

66. Згідно із частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

67. Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

68. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то у разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку».

Суди встановили, що: в первісному позові позивачка обґрунтовувала позовні вимоги щодо договірних зобов`язань та договору позики між сторонами, пославшись на статті 1046-1048-1050 ЦК України і на те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу по розписці, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням і позивачка ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг на підставі розписки в розмірі 47 600 дол. США; у зміненій позовній заяві позивачка посилалась на удаваний договір між сторонами від 20 грудня 2019 року щодо нерухомого майна, пославшись на норми статті 235 ЦК України, де наявні правові наслідки удаваного правочину в разі вчинення сторонами приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, внаслідок чого просила суд визнати удаваними договори дарування житлового та земельної ділянки, укладені 20 грудня 2019 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені позивачки, та ОСОБА_4 , а також просила стягнути із відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг за договором купівлі-продажу майна в розмірі 47 600 дол.

За таких обставин, установивши, що у зміненій позовній заяві позивачка змінила фактичні та правові підстави позову, а також його предмет, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у прийнятті такої заяви.

Аргумент касаційної скарги про те, що фактичні обставини справи (позивачка продала об`єкт нерухомості, погодила ціну цього об`єкту, отримала частково кошти та на підтвердження наявності боргу у відповідачок за цей об`єкт у позивачки залишилася розписка) залишились незмінними, а тому зміни підстав позову не було необґрунтований, оскільки позивачкою було змінено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача, а саме: з «стягнення коштів на підставі договору позики (новація боргу)» на «вчинення удаваних правочинів, які містять ознаки договору купівлі-продажу та стягнення боргу за договором купівлі - продажу».

Посилання на висновки Верховного Суду у справах: № 922/440/19 та № 910/18389/20, № 922/440/19, № 910/18389/20 касаційний суд відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів на підставі розписки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков