ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 липня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/6788/23

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/899/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Шевченко І.М. від 04 березня 2025 року, місце ухвалення рішення - м.Ніжин, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що він більше 14 років, а саме з початку травня 2009 року, постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач стверджував, що у дану квартиру його вселила ОСОБА_3 , надавши йому ключі від квартири. При цьому, між ними орендних правовідносин щодо цього житла оформлено не було. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент вселення до квартири позивач вважав ОСОБА_3 власником вказаної квартири. За доводами позивача, він нещодавно знайшов свідоцтво про право власності на житло, видане 16.06.1993 року органом приватизації при заводі Прогрес, відповідно до якого, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , з якою позивач ніколи не був знайомий. З`ясовуючи відомості про власника квартири, позивач дізнався, що ОСОБА_2 зникла весною 2007 року, встановленням її місцезнаходження ніхто не займався, оскільки вона проживала одиноко. Позивач стверджує, що іншого житла для проживання, ніж квартира АДРЕСА_1 , якою він добросовісно, відкрито, безперервно володіє вже більше 14 років, він не має. Позивач вказує, що ОСОБА_2 вже 16 років, а саме, з весни 2007 року, у спірній квартирі не проживає, відомості про її місцезнаходження відсутні, весь цей час вона не цікавилася квартирою, не приймала участі в оплаті комунальних послуг, не здійснювала поточний та капітальний ремонти, відповідних дій щодо володіння, користування та розпорядження квартирою не вчинила. Позивач стверджує, що він провів у спірній квартирі поточний ремонт, здійснив заміну виведеної із ладу сантехніки та електропроводки. За доводами позивача, оскільки він заволодів чужим майном, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , на вказану квартиру не претендують інші особи, і він відкрито, добросовісно, безперервно і тривало, а саме, понад 10 років, володіє вказаним нерухомим майном, поводиться з ним, як власник, то наявні підстави для визнання за ним права власності на вказану квартиру за набувальною давністю.

Оскаржуваним заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04.03.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04.03.2025 року скасувати, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, та визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції від 04.03.2005 року є незаконним та необґрунтованим, внаслідок неправильного встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи та неправильної оцінки судом доказів. Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач в момент заволодіння спірною квартирою, яка йому не належить, діяв добросовісно, не вчиняв дій, спрямованих на приховування від третіх осіб факту володіння, був впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи. За весь термін володіння спірною квартирою до позивача з цього приводу ніхто не звертався. Доводи апеляційної скарги зазначають, що квартирою позивач не заволодів з волі власника, і не знав, хто є справжнім власником квартири, так як в спірну квартиру його вселила стороння особа, яка не є власником, що підтверджено показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. За доводами апелянта, про власника спірної квартири - ОСОБА_2 , позивач дізнався незадовго до звернення з даним позовом до суду. Апелянт вказує, що на момент заволодіння ним спірною квартирою АДРЕСА_1 , а саме, на момент вселення, а це початок травня 2009 року, він не знав, хто був власником спірної квартири, а отже, позивач діяв добросовісно. Для звернення до суду за захистом своїх прав, позивачу необхідно було з`ясувати, хто є власником спірної квартири, і відповідно, відповідачем у даній справі. Апелянт зазначає, що незадовго до звернення з даним позовом до суду, ним було з`ясовано, що об`єкт нерухомості, яким він добросовісно заволодів, має власника - ОСОБА_2 , і тому позивачем виконані вимоги законодавства та заявлено позовні вимоги саме до неї, як до власника спірного майна. Апелянт стверджує, що він заволодів чужим майном, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , на дане майно не претендують інші особи, він відкрито, добросовісно, безперервно і тривало, понад 10 років, володіє даним майном, поводиться з ним, як власник, власник квартири йому не був відомий, адже вселила у спірну квартиру позивача стороння особа - ОСОБА_3 , а про ОСОБА_2 , як власника квартири, позивач дізнався лише недавно. За даних обставин, апелянт вважає, що до правовідносин, які виникли, необхідно застосувати статтю 344 ЦК України, оскільки наявні передумови, у сукупності, які є підставою для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Середа Д.А. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , які належним чином повідомлялися судом про дату, час і місце розгляду справи (а.с.182,183, 184, 188), не з`явилися.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим 16.06.1993 року Органом приватизації при заводі Прогрес, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с.9).

До позовної заяви додано копію технічного паспорта на спірну квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_2 , від 02.06.1993 року (а.с.37-39).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , ні за ким не зареєстровано (а.с.65).

Відповідно до копії паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7).

Згідно відповіді на запит суду першої інстанції про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , відділ адміністративно-дозвільних процедур Центру надання адміністративних послуг Ніжинської міської ради Чернігівської області повідомив, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15).

За повідомленням Ніжинського відділу ДРАЦС у Ніжинському районі Чернігівської області від 05.12.2023 року, у відділі відсутній актовий запис про смерть ОСОБА_2 , перевірка актового запису проведена за період з 2005 року по теперішній час (а.с.52).

Згідно із повідомленням Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Луганській області, за результатами перевірки за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану актового запису про смерть ОСОБА_2 , не виявлено. Перевірку наявності актового запису про смерть здійснено за період з 01.01.2017 року по теперішній час (а.с.72).

Відповідно до повідомлення Другої Ніжинської державної нотаріальної контори від 24.11.2023 року №741/01-16, у Чаплинській державній нотаріальній конторі Каховського району Херсонської області заведена спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; у Третій Сімферопольській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 (рік народження невідомий) (а.с.49).

У відповідь на запит суду Ніжинське РУП ГУ НП в Чернігівській області повідомило, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться в державному розшуку, як особа, що зникла безвісти (ЄРДР №0001560 від 18.12.2013 року), та з метою встановлення її місця знаходження, заведено оперативно-розшукову справу №45/54 від 11.02.2008 року. Згідно із долученим листом, 18.12.2013 року до чергової частини Ніжинського МВ УМВС надійшов рапорт о/у СКР Ніжинського МВ УМВС ОСОБА_4 про внесення до ЄРДР відомостей за фактом безвісного зникнення ОСОБА_2 . Так, 08.06.2007 року до Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області з офіційною заявою звернулася представник Ніжинського міського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких громадян, від імені директора центру, про безвісне зникнення однієї з підопічних вказаної організації, а саме, ОСОБА_2 , мешканки АДРЕСА_2 . Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2 04.06.2007 року пішла з дому в невідомому напрямку, і до теперішнього часу не повернулась, її місцезнаходження невідомо. Причиною розшуку є те, що особа зникла безвісти, КС №0001560 від 18.12.2013 року, ч.1 статті 115 КК України, статус - активний (а.с.93, 94).

Як вбачається із оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 04.03.2025 року, відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, допитавши свідків, дійшов висновку, що вимоги заявленого ОСОБА_1 позову є недоведеними та необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено наявності підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, для визнання за ним права власності за набувальною давністю на спірну квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, суд першої інстанції зазначив, що власник спірної квартири відома, доказів того, що власник квартири ОСОБА_2 відмовилася від своєї квартири, позивачем не надано, матеріали справи не містять доказів визнання майна безхазяйною річчю, і за даних обставин, задоволення судом вимог позову ОСОБА_1 порушить право власності відповідача, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд першої інстанції у заочному рішенні від 04.03.2025 року зазначив, що неможливість встановити місце проживання та перебування власника спірної квартири - ОСОБА_2 , не є підставою для припинення у неї права власності на спірну квартиру, та набуття такого права позивачем на підставі статті 344 ЦК України. При цьому, при вселенні до спірної квартири зі згоди ОСОБА_3 , яку позивач на момент вселення вважав власником квартири, позивач достовірно знав, що спірна квартира йому не належить, як і розумів підстави свого вселення - як квартирант, про що зазначав сам позивач та свідки у судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції від 04.03.2025 року є незаконним та необґрунтованим, внаслідок неправильного встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи та неправильної оцінки судом доказів, не можуть бути підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 04.03.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що позивач в момент заволодіння спірною квартирою, яка йому не належить, діяв добросовісно, не вчиняв дій, спрямованих на приховування від третіх осіб факту володіння, був впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи. За весь термін володіння спірною квартирою до позивача з цього приводу ніхто не звертався. Доводи апеляційної скарги зазначають, що квартирою позивач не заволодів з волі власника, і не знав, хто є справжнім власником квартири, так як в спірну квартиру його вселила стороння особа, яка не є власником, що підтверджено показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. За доводами апелянта, про власника спірної квартири - ОСОБА_2 , позивач дізнався незадовго до звернення з даним позовом до суду. Апелянт вказує, що на момент заволодіння ним спірною квартирою АДРЕСА_1 , а саме, на момент вселення, а це початок травня 2009 року, він не знав, хто був власником спірної квартири, а отже, позивач діяв добросовісно. Для звернення до суду за захистом своїх прав, позивачу необхідно було з`ясувати, хто є власником спірної квартири, і відповідно, відповідачем у даній справі. Апелянт зазначає, що незадовго до звернення з даним позовом до суду, ним було з`ясовано, що об`єкт нерухомості, яким він добросовісно заволодів, має власника - ОСОБА_2 , і тому позивачем виконані вимоги законодавства та заявлено позовні вимоги саме до неї, як до власника спірного майна. Апелянт стверджує, що він заволодів чужим майном, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , на дане майно не претендують інші особи, він відкрито, добросовісно, безперервно і тривало, понад 10 років, володіє даним майном, поводиться з ним, як власник, власник квартири йому не був відомий, адже вселила у спірну квартиру позивача стороння особа - ОСОБА_3 , а про ОСОБА_2 , як власника квартири, позивач дізнався лише недавно. За даних обставин, апелянт вважає, що до правовідносин, які виникли, необхідно застосувати статтю 344 ЦК України, оскільки наявні передумови, у сукупності, які є підставою для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями частин першої, четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто, це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, який є таким, за змістом статті 2 ЦК України.

Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто, об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто, на той початковий момент, який включається у повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі, і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому, втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц, провадження №61-19156св18, Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена, як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто, таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15.11.2022 року у справі №293/1061/21, провадження №61-4347св22, від 15.06.2023 року у справі №359/8844/20, провадження №61-5539св23, від 27.03.2024 року у справі №462/2756/18, провадження №61-15779св20, від 02.05.2024 року у справі №761/29679/18, провадження №61-14960св23.

Виходячи із правового аналізу приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як вбачається із позову ОСОБА_1 , в обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначав, що він більше 14 років, а саме з початку травня 2009 року, постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач стверджував, що у дану квартиру його вселила ОСОБА_3 , надавши йому ключі від квартири. При цьому, між ними орендних правовідносин щодо цього житла оформлено не було. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент вселення до квартири позивач вважав ОСОБА_3 власником вказаної квартири. За доводами позивача, він нещодавно знайшов свідоцтво про право власності на житло, видане 16.06.1993 року органом приватизації при заводі Прогрес, відповідно до якого, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , з якою позивач ніколи не був знайомий. З`ясовуючи відомості про власника квартири, позивач дізнався, що ОСОБА_2 зникла весною 2007 року, встановленням її місцезнаходження ніхто не займався, оскільки вона проживала одиноко.

Із наведеного вище слідує, що позивач на момент заволодіння спірною квартирою, як чужим майном, був впевнений, що спірна квартира має власника, вважаючи власником квартири ОСОБА_3 , яка вселила ОСОБА_1 до спірної квартири, надавши ключі від неї.

Посилання ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги на те, між ним та ОСОБА_3 орендних правовідносин щодо спірного житла оформлено не було, не вливають на суть спірних правовідносин та не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленого позову, оскільки вселившись до спірної квартири без відповідних документів, з усного дозволу ОСОБА_3 , яку позивач вважав власником спірної квартири, ОСОБА_1 достовірно знав, що отримав спірну квартиру у користування, як квартирант, і що спірна квартира йому не належить.

При цьому, апеляційний суд враховує, що володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Той факт, що власником спірної квартири є не ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 , також не дає підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки дана обставина не свідчить про те, що спірна квартира не має власника, або її власник невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому, позивач весь час був переконаний, що спірна квартира має власника, але помилявся у особі власника.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що матеріали даної справи не містять в собі жодних доказів того, що власник спірної квартири - ОСОБА_2 відмовилась від права власності на належну їй квартиру, що виключає можливість набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Сам по собі факт користування ОСОБА_1 спірним житлом не є правовою підставою, у розумінні приписів статті 344 ЦК України, для визнання за ним права власності за набувальною давністю на квартиру, власником якої наразі є ОСОБА_2 .

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, підтверджені доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що як на час вселення позивача до спірної квартири, так і наразі, власником спірного майна є відповідач ОСОБА_2 , яка не відмовилась від свого права власності на квартиру, суд першої інстанції дійшов вірного по суті висновку про необґрунтованість вимог заявленого ОСОБА_1 позову, з огляду на недоведеність наявності правових умов для набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, на підставі статті 344 ЦК України. Оскільки факт титульного володіння ОСОБА_2 спірною квартирою виключає можливість визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на квартиру, яка належить ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, на спростування висновку оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 04.03.2025 року щодо відсутності підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 04.03.2025 року, висновки якого узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами даної справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04.03.2025 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 березня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 07.07.2025 року.

Головуючий: Судді: