Номер провадження: 22-ц/813/2180/25
Справа № 521/6829/23
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Воронцова В.Г.,

представника ОСОБА_2 адвоката Миколюка А.П.,

Тахірова Шахіна,

представника ОСОБА_3 адвоката Лавриненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Воронцова Віктора Геннадійовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Маркарової С.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:

16.03.2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 недійсним.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у період з 28.02.1993 року по 31.10.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

У грудні 1994 року подружжям була придбана спірна квартира. Право власності було оформлено на ім`я ОСОБА_1 .

Фактичного поділу сумісного майна між подружжям не відбулось, ані добровільно, ані в судовому порядку.

Позивач стверджував, що за загальними вимогами законодавства України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, відповідно, розпорядження таким майном має відбуватись за взаємною згодою колишнього подружжя.

Однак, 07.02.2019 року відповідач, без згоди позивача, продала спірне майно відповідачу ОСОБА_5 (реєстровий номер договору купівлі-продажу 1950).

Позивач стверджував, що за таких обставин договір купівлі-продажу спірного майна суперечить вимогам закону та в порядку ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.06.2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_1 , укладений 07.02.2019 року, посвідчений 7.11.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1950.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 536,80 грн. (т.1, а.с.232-237).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Воронцов В.Г. ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.06.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.1-23).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.66-68).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_6 , а тому, враховуючи, що нотаріально засвідчена згода ОСОБА_2 на укладення спірного договору відсутня, то його право укладенням спірного договору є порушеним.

При цьому суд виходив із того, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя.

Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.12.1994 ОСОБА_1 особисто придбала у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 у свою особисту приватну власність за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Рибак С А. та внесеного в реєстр за № 4-7631 (т.1 а.с.91-92).

З цього часу позивач ОСОБА_2 жодного разу не намагався оспорити вказаний договір, та встановити своє право власності на 1/2 частину спірної квартири, в той час як доказом про його поінформованість щодо належності Квартири до особистої власності апелянта є наявність у позивача копії Договору.

Рішенням Малнновського районного суду м. Одеси від 31.10.2012 року у справі № 1519/12885/2012 шлюб між подружжям ОСОБА_6 було розірвано (т., а.с.).

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, поділ спільного майна подружжя.

В перелік цього майна було включено:

-земельну ділянку загальною площею, 0,125 га., кадастровий номер: :01:003:0592, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-автомобіль марки «SsangYjngKyron», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

В свою чергу, 22.04.2019 ОСОБА_2 звернувся до суду в рамках вищевказаної цивільної справи № 509/1435/17 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , якою просив визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (далі за текстом спірна квартира); визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири (т.1, а.с.9).

Разом з тим, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі №509/1435/17 від 27.11.2019 майно, з урахуванням ухвали того ж суду від 24 січня 2020 року, про виправлення описки в судовому рішенні, нажите подружжям ОСОБА_6 , майно було визнане спільним сумісним майном зазначеного подружжя. Вказаним рішенням було поділене майно, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,07 га (кадастровий номер :01:003:4360) по АДРЕСА_2 та права власності на автомобіль «SsangYjngKyron», 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 .

Договір купівлі-продажу від 18.01.2017, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстрований у реєстрі за № 7-31, був визнаний недійсним (т.1, а.с.96а-97а).

Ухвалою Овідіопольського районного суду м. Одеси у справі № 509/1435/17 від 23.06.2020 в ухваленні додаткового рішення стосовно визнання спільною сумісною власністю спірної квартири та її поділу було відмовлено (т.1, а.с. 98).

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 звернулися з апеляційними скаргами на рішення від 27.11.2019 у справі № 509/1435/17 до Одеського апеляційного суду. Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 не заявляв власних прав щодо спірної квартири та не оскаржував не включення судом обсягу майна, що підлягало поділу, спірної квартири.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15.12.2021, ухваленою за результатами розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції у справі № 509/1435/17 від 27.11.2019, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_9 були залишені без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області - без змін (т.1, а.с.99-103).

В цей же період часу, а саме 07.11.2019 ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_3 спірну квартиру за договором купівлі-продажу № 1950, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. (т.1, а.с.28-31)

Звертаюсь до Малиновського районного суду м. Одеси з даним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1950, ОСОБА_2 посилався на норми цивільного законодавства України про належність спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя.

Так, ОСОБА_2 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що спірна квартира є спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_6 , а тому продаж цієї квартири одноособово ОСОБА_1 , без його згоди, порушує його права на 1/2 частину спірної квартири.

Тобто, позивач ОСОБА_2 передчасно посилався на те, що 1/2 частина спірної квартири належить йому.

Однак, позивач ОСОБА_2 не ставив перед судом питання про визнання за ним права власності 1/2 частину спірної квартири.

Таким чином, судом першої інстанції не було враховано, що визнанням судовим рішенням недійсним договору купівлі-продажу № 1950, спірної квартири від 07.11.2019 року, згідно якого ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_3 спірну квартиру за вищевказаним договором, не буде вирішено спір і не будуть поновлені права позивача ОСОБА_2 на 1/2 частину спірної квартири і змусить його звертатись до суду за захистом своїх прав, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердив його представник - адвокат Миколюк А.П.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_2 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав на спірну квартиру, так як визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 07.11.2019 року, не вирішить питання щодо його права власності на частину цієї квартири.

Так, Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах від 05червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19) неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтереси мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Так, розглядаючи справу, суд має з`ясувати:

- з яких саме правовідносин сторін виник спір;

- чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;

- чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача;

- чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту непередбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Таким чином, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Також слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 у справі № 405/20/15-ц, провадження № 61-10910св18 дійшов висновку, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, про що неодноразово вказував Верховний Суд України в своїх постановах: від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13; від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Також слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Більше того, судом першої інстанції не було належним чином враховано, що ОСОБА_10 є добросовісним покупцем спірної трикімнатної квартири і вирішуючи даний спір жодним чином не захистив прав вищевказаного добросовісного покупця.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування в даному випадку до спірних правовідносин строку позовної давності, виходячи з наступного.

Так, згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою д я відмови у позові.

Відповідно до вимог статті 72 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникне ня спору між ними.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 у справі № 584/1319/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 203/304/17, від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18, від 13.07.2020 у справі № 570/4234/16-ц, від 24.02.2021 у справі № 303/6365/17, від 11.10.2023 у справі № 359/6727/21 та від 29.04.2024 у справі № 522/3192/21.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що початок перебігу строку позовної давності щодо укладення спірного договору, тобто 07.11.2019 року, сплив 07.11.2022 року.

При цьому суд правильно зазначив, що позиція відповідача про те, що строк позовної давності, яку відповідач обраховувала із часу розірвання шлюбу між сторонами - з 31.10.2012 року, який, відповідно, за її твердженнями сплив 31.10.2015 року, є хибною, так як в даному випадку судом не вирішується позов про поділ майна подружжя.

Таким чином, суд правильно вказав, що в даному випадку строк позовної давності слід відраховувати з моменту укладення спірного договору купівлі-продажу спірної квартири, тобто з 07.11.2019 року.

При цьому суд правильно виходив із того, що позовною давністю захищається порушене право позивача та суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Так, якщо судом встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Крім того, суд правильно вказав, що згідно із Законом України від 15.03.2022 (набув чинності 17.03.2022 року) «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, за яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку строк позовної даності для звернення позивача із позовом не може вважатися пропущеним.

Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судове засідання з розгляду даної цивільної справи № 521/6829/23 було призначене на 04.06.2024 на 10:30 год. (т.1, а.с.218).

Оскаржуване судове рішення було ухвалено саме 04.06.2024 року (т.1, а.с.232-237).

Однак, матеріали справи не містять ухвали про закриття підготовчого провадження у даній справі, що має в обов`язковому порядку передувати переходу до розгляду справи по суті.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Воронцова В.Г. підлягає задоволенню, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.06.2024 року скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Воронцова Віктора Геннадійовича задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2024 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 611,00 (одна тисяча шістсот одинадцять гривень 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.07.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький