Ухвала

Іменем України

11 липня 2025 року

м. Київ

справа № 363/278/23

провадження № 61-8264ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк», яка підписана представником Худак Анастасією Анатоліївною, на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І., у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, третя особа: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець ВПВР УЗПВР у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялий М. Г., звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2025 року в складі судді: Рудюка О. Д., у задоволенні подання відмовлено.

03 березня 2025 року АТ «Універсал Банк» через представника Худак А. О. подало апеляційну скаргу на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2025 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2025 року залишено без руху.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що банк в поданій апеляційній скарзі зазначив не всіх учасників справи, а саме не зазначив третіх осіб та не додав копії апеляційної скарги та додатків до неї третім особам.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» визнано неподаною та повернуто.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

згідно з супровідним листом Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року ухвала Київського апеляційного суду від 31 березня 2025 року про залишення апеляційної скарги без руху була направлена апелянту та його представниці в електронний кабінет. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, копію ухвали Київського апеляційного суду від 31 березня 2025 року отримано апелянтом в його електронний кабінет - 10 квітня 2025 року о 04:15:03. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, копію ухвали Київського апеляційного суду від 31 березня 2025 року отримано представницею апелянта в її електронний кабінет - 10 квітня 2025 року о 04:05:04;

протягом строку, визначеного ухвалою апеляційного суду від 31 березня 2025 року, апелянт вказані недоліки не усунув, з відповідною заявою до суду не звернувся;

враховуючи викладене, судом апеляційної інстанції було вчинено всі можливі дії щодо повідомлення апелянта про залишення апеляційної скарги без руху. Однак, протягом строку, визначеного в ухвалі суду, апелянтом не було усунуто недоліки апеляційної скарги. Оскільки у зазначені строки апелянтом вказані недоліки апеляційної скарги не виправлені, відповідно до вимог статей 185, 357 ЦПК України, апеляційну скаргу слід вважати неподаною та повернути апелянту.

30 червня 2025 року АТ «Універсал Банк» через представника Худак А. А. подало касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить:

ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року скасувати;

направити справу апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

при розгляді подання державного виконавця в суді першої інстанції, третіх осіб залучено не було;

у постанові Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у справі № 756/12983/14 зазначено про відсутність обов`язку направлення подання та його копій сторонам виконавчого провадження: «судом першої інстанції не було взято до уваги те, що приватний виконавець звернувся до суду з поданням в порядку здійснення виконавчих дій шляхом звернення стягнення на майно боржника у відповідності до положень статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 440 ЦПК України, яке не є заявою, скаргою чи клопотанням з процесуальних питань. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що частина друга статті 183 ЦПК України регулює загальні вимоги щодо форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, які подаються виключно з процесуальних питань при розгляді справ позовного провадження, в тому числі на стадії виконання судового рішення та в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень. Вказана процесуальна норма не стосується та не регулює питання подачі саме подання державного або приватного виконавця»;

у постанові Київського апеляційного суду від 10 травня 2024 року у справі № 755/9444/20 зазначено: «в даному випадку приватний виконавець звернувся до суду з поданням в порядку здійснення виконавчих дій шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 440 ЦПК України, яке не є заявою, скаргою чи клопотанням з процесуальних питань, визначених статтею 183 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги частини четвертої статті 183 розділу ІІ «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не стосуються та не регулюють питання подачі саме подання приватного виконавця, а тому не підлягають застосуванню у цій справі, що свідчить про відсутність обов`язку надавати докази направлення саме копії подання іншим учасникам провадження»;

вимоги частини четвертої статті 183 розділу ІІ «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не стосуються та не регулюють питання подачі саме подання приватного виконавця, а тому не підлягають застосуванню у цій справі, що свідчить про відсутність обов`язку надавати докази направлення саме копії подання іншим учасникам провадження. Такі ж норми застосовують до апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні подання приватного виконавця. Таким чином, Київський апеляційний суд оскаржуваною ухвалою безпідставно повернув апеляційну скаргу заявникові.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Тлумачення частини другої статті 121, статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року в справі № 524/11220/21 (провадження № 61-6716св23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Повернення апеляційної скарги з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише у тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, тобто ознайомилася з її змістом, але ухилилася від виконання вимог, указаних в ухвалі (див. зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 752/4567/19 (провадження № 61-18608св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 174/22/18 (провадження № 61-8050св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року в справі № 213/3262/21 (провадження № 61-6110св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року в справі №400/3633/23 (адміністративне провадження № К/990/29931/23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 січня 2024 року в справі № 910/13098/22).

Неотримання заявником копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху виключає можливість усунення особою зазначених у ній недоліків скарги в установлений судом строк (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 369/5101/19 (провадження № 61-1301св 20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року в справі № 369/13653/18 (провадження № 61-7375св21)).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись із легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що:

згідно з супровідним листом Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року ухвала Київського апеляційного суду від 31 березня 2025 року про залишення апеляційної скарги без руху була направлена апелянту та його представниці в електронний кабінет. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, копію ухвали Київського апеляційного суду від 31 березня 2025 року отримано апелянтом в його електронний кабінет - 10 квітня 2025 року о 04:15:03. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, копію ухвали Київського апеляційного суду від 31 березня 2025 року отримано представницею апелянта в її електронний кабінет - 10 квітня 2025 року о 04:05:04;

протягом строку, визначеного ухвалою апеляційного суду від 31 березня 2025 року апелянт вказані недоліки не усунув, з відповідною заявою до суду не звернувся;

за таких обставин, враховуючи, що у зазначені строки АТ «Універсал Банк» недоліки апеляційної скарги не усунув, апеляційний суд відповідно до вимог статей 185, 357 ЦПК Українизробив обґрунтований висновок про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Універсал Банк», яка підписана представником Худак Анастасією Анатоліївною, на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, третя особа: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков