ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року

м. Київ

справа № 760/16971/16-ц

провадження № 61-4949св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартинюк Сабіна Валеріївна, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекова Олена Анатоліївна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва 14 липня 2023 року у складі судді Коробенка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2024 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Голуб С. А., Мостової Г. І.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартинюк С. В., приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекова О. А., про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 .

Після її смерті відкрилась спадщина, до якої увійшли наступні об`єкти нерухомого майна:

квартира АДРЕСА_1 ;

гараж АДРЕСА_2 ;

квартира АДРЕСА_3 .

Позивач вказує, що 06 березня 2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О. А. заведена спадкова справа № 14/2014 до майна померлої ОСОБА_5 останнє місце проживання якої було: АДРЕСА_4 .

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були позивач та його батько ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що 19 червня 2014 року під впливом тяжких для себе обставин він подав нотаріусу заяву за № 33 про відмову від прийняття спадщини на користь свого батька ОСОБА_2

19 червня 2014 року приватним нотаріусом Чичековою O. A. у встановленому законом порядку за реєстровими номерами № 889 та № 892 на ім`я ОСОБА_2 було видано два свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно спадкодавця: квартиру АДРЕСА_1 та гараж АДРЕСА_2 . На квартиру АДРЕСА_3 таке свідоцтво не видавалося, оскільки вона хоч і була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте була оформлена на батька позивача ОСОБА_2 , і необхідності отримання додаткового свідоцтва на неї не було.

В подальшому, як зазначив позивач, за його позовом до ОСОБА_2 , 26 листопада 2015 року було прийнято рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, скасування свідоцтв про право на спадщину (справа № 263/13654/15-ц, провадження № 2/263/4116/2015).

Після цього позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та про видачу йому свідоцтв про право на спадщину, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину у квартирі АДРЕСА_3 йому було відмовлено у зв`язку з тим, що власником зазначеної квартири на той момент вже була ОСОБА_3 , яка набула право власності на неї на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською (Мартинюк) С. В. 18 грудня 2014 року за № 1824.

Позивач стверджував, що спірна квартира була придбана його батьками під час шлюбу, а тому згідно зі статті 60 CK України належала їм на праві спільної сумісної власності. Відтак 1/2 частина цієї квартири, належна померлій ОСОБА_5 , та входила до спадкового майна, і на 1/4 її частину має право, відповідно, позивач.

Таким чином, позивач вважав, що ОСОБА_2 , даруючи квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , не мав достатніх повноважень на це, оскільки не мав права розпоряджатися 1/4 часткою у праві власності, яка йому не належала, тому оспорюваний договір дарування є недійсним.

Крім того, враховуючи відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру (свідоцтва про право власності на квартиру від 12 січня 2008 року) та неможливість у зв`язку з цим оформити право на спадщину в нотаріальному порядку, просив визнати за ним 1/4 частку у праві власності на квартиру в порядку спадкування після матері.

Позивач просив:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва 14 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2024 року, позов задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір дарування квартири від 18 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською (Мартинюк) С. В., зокрема в частині дарування 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації витрат на сплату судового збору 1 838,10 грн.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації витрат на сплату судового збору 1 838,10 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що:

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (мати позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у шлюбі було набуто у власність квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 12 січня 2008 року, яке було оформлене на ім`я ОСОБА_2 . Тому, згідно з неспростованою презумпцією, встановленою статтею 60 СК України, ОСОБА_5 вважалась співвласником квартири. З огляду на викладене, спадковим майном була вказана квартира, а також квартира та гараж в Донецькій області. Спадкоємцями першої черги до майна померлої стали її чоловік ОСОБА_2 (батько позивача) та син ОСОБА_1 (позивач). ОСОБА_2 вчасно подав заяву про прийняття спадщини після смерті своєї дружини. ОСОБА_1 (позивач) подав заяву про відмову від спадщини після смерті своєї матері на користь батька - ОСОБА_2 . Тому, приватним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , а також на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 . Суд першої інстанції вважав логічними та послідовними посилання сторони позивача на те, що враховуючи, що квартира АДРЕСА_6 і так була зареєстрована на ім`я єдиного спадкоємця, додаткове оформлення спадщини на його ж ім`я 1/2 частини після смерті його дружини, як співвласниці квартири, не уявлялося необхідним та доцільним;

18 грудня 2014 року ОСОБА_2 (батько позивача) подарував ОСОБА_3 зазначену квартиру на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковскькою С. В. Після цього, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2015 в справі № 263/13654/15-ц визнано недійсною відмову ОСОБА_1 (позивача) від прийняття спадщини, скасовані свідоцтва про право на спадщину за законом (на квартиру АДРЕСА_7 та на гараж № НОМЕР_1 , які розташовані в Донецькій області) та встановлено позивачу додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 . Тому нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_7 та гаражу № НОМЕР_1 , які знаходяться у Донецькій області. Вказане рішення суду набрало чинності, не було оскаржене жодною стороною, в тому числі ОСОБА_3 , права якої, очевидно, зачіпаються ухваленням цього рішення. Відтак, суд не вправі оцінювати його законність та обґрунтованість. Проте, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 з посиланням на те, що станом на день розгляду вказаного питання квартира вже перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18 грудня 2014 року, укладеного з ОСОБА_2 ;

суди вважали, що ОСОБА_2 незаконно (з урахуванням рішення суду про визнання недійсною відмови ОСОБА_1 від спадщини після смерті матері) під час укладення оспорюваного договору дарування розпорядився часткою позивача у праві власності на квартиру. Укладаючи договір дарування спірної квартири ОСОБА_2 діяв поза межами своїх повноважень щодо 1/4 частки у праві власності на неї, оскільки з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 зазначена частка належала позивачу, як одному з спадкоємців. Тому, укладенням оспорюваного договору порушені права позивача, як співвласника квартири. Оскільки батько позивача діяв неправомірно, відчужуючи 1/4 частки у праві власності на квартиру, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування 1/4 частки у праві власності на квартиру, належної позивачу, є обґрунтованими і підлягають задоволенню;

оскільки постановою приватного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку спірної квартири, суди вважали можливим задовольнити позовні вимоги про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 права власності на вказане майно.

Посилання ОСОБА_2 на той факт, що частка у праві власності на квартиру не увійшла до спадкової маси, суд першої інстанції відхилив з огляду на положення статті 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з якою до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2024 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій просить рішення Солом`янського районного суду м. Києва 14 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди, пославшись як на підставу для задоволення позову на рішення суду у справі 263/13654/15-ц, яким визнано недійсною відмову позивача від спадщини, залишили поза увагою, що ОСОБА_3 не була залучена до розгляду справи № 263/13654/15-ц, а предмет спору безпосередньо впливав на її права та обов`язки. При цьому на частину спадщини (спірна квартира), на яке потенційно міг претендувати позивач за результатами розгляду справи № 263/13654/15-ц, вже набула право власності ОСОБА_3 . Проте, суди фактично застосували юридичні наслідки розгляду справи № 263/13654/15-ц до ОСОБА_3 ;

суди залишили поза увагою, що на дату укладення оспорюваного договору позивач надав згоду на укладення договору між відповідачами, що підтверджується його заявою до органів опіки та піклування Солом`янської РДА м. Києва. Така поведінка позивача порушує права ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , адже суперечливою поведінкою позивач наразі порушує право власності відповідачів. Апеляційний суд застосував статтю 203 ЦК України та статтю 215 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 08 листопада 2023 року у справі № 635/1668/22, від 05 серпня 2020 року у справі № 367/1606/17, від 14 березня 2024 року у справі № 395/251/22 щодо суперечливої поведінки;

суди не правильно застосували положення частини першої статті 215 ЦК України, оскільки права позивача в момент вчинення оспорюваного договору не були порушені, позивач своєю поведінкою та діями (відмова від спадщини) дав зрозуміти, що не буде претендувати на спадщину його матері, проте суди застосували обставини, які виникли через значний проміжок часу після укладення правочину. Суди не застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню (статтю 319 та статтю 386 ЦК України).

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.

У травні 2024 року матеріали цивільної справи № 760/16971/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 15 квітня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановахВерховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 359/861/19, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 08 листопада 2023 року у справі № 635/1668/22, від 05 серпня 2020 року у справі № 367/1606/17; від 14 березня 2024 року у справі № 395/251/22 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 13 листопада 1965 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_1 .

Під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у шлюбі ними було набуто у власність квартиру АДРЕСА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 12.01.2008, яке було оформлене на ім`я ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадкоємцями першої черги до майна померлої стали її чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 .

До спадкової маси, окрім зазначеної вище квартири (її частки), увійшли квартира АДРЕСА_1 , а також гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_2 вчасно подав заяву про прийняття спадщини після смерті своєї дружини.

06 березня 2014 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від спадщини після смерті своєї матері на користь батька - ОСОБА_2 .

У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від спадщини приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О. А. були видані свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 (реєстровий № 889), а також на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 (реєстровий № 892).

18 грудня 2014 року ОСОБА_2 (батько позивача) подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковскькою С. В.

Після цього, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2015 в справі № 263/13654/15-ц було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 (позивача) до ОСОБА_2 (батька позивача) про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, скасування свідоцтв про право на спадщину за законом (№ 889 та № 892) та встановлено позивачу додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 . Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав повністю.

З посиланням на вказане судове рішення ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Чичекової О. А. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , у зв`язку з чим нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 кожному зі спадкоємців - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Чичекової О. А. від 23 лютого 2016 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 з посиланням на те, що станом на день розгляду вказаного питання квартира вже перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18 грудня 2014 року, укладеного з ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації (частина перша статті 1280 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2020 року у справі № 727/1571/15-ц (провадження № 61-47830св18) зазначено: «відповідно до частини першої статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. У разі ж продажу (відчуження іншим способом) спадкового майна особою, на користь якої було видано свідоцтво про право на спадщину, як спосіб захисту інтересів спадкоємців судом може бути застосовано передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, що збереглося, або сплати грошової компенсації».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 748/72/20-ц (провадження № 61-13144св20) зазначено: «відповідно до частини першої статті 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Оскільки з урахуванням преюдиційності рішення Чернігівського районного суду від 17 жовтня 2016 року (справа № 748/1366/16-ц) ОСОБА_4 пропустив строк для прийняття спадщини, то 1/5 частина у житловому будинку підлягає перерозподілу, проте не лише позивачеві, а між усіма співвласниками, які прийняли спадщину. Проте для застосування статті 1280 ЦК України, на яку позивач не посилався, потрібні визначені нею умови й підстави для застосування. Зокрема, перерозподіл стосується спадщини, яка вже розподілена між спадкоємцями в натурі, тобто коли спадкові відносини припинилися. Важливим для застосування статті 1280 ЦК України є визначення моменту здійснення первинного розподілу спадщини, яким є видача нотаріусом відповідним спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину та проведення державним реєстратором прав на нерухоме майно. Крім того, у статті 1280 ЦК України визначено лише одну підставу перерозподілу спадщини - прийняття її іншими спадкоємцями».

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартинюк С. В., приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекова О. А., про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності. В обґрунтування позову вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилась спадщина, до якої увійшла, в тому числі: квартира АДРЕСА_3 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були позивач та його батько ОСОБА_2 19 червня 2014 року під впливом тяжких для себе обставин він подав нотаріусу заяву за № 33 про відмову від прийняття спадщини на користь свого батька ОСОБА_2 . На квартиру АДРЕСА_3 свідоцтво про право на спадщину не видавалося, оскільки вона хоч і була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте була оформлена на батька позивача ОСОБА_2 . Рішенням суду від 26 листопада 2015 року визнано недійсною відмову від прийняття спадщини, скасовано свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 (справа № 263/13654/15-ц). Після цього позивач отримав свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири та гаражу у Донецькій області. Проте, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину спірної квартири, оскільки власником зазначеної квартири на той момент вже була ОСОБА_3 , яка набула право власності на неї на підставі договору дарування укладеного з ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською (Мартинюк) С. В. 18 грудня 2014 року за № 1824. Позивач просив:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи позов визнав. Суд, першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, позов задовольнив частково;

суди залишили поза увагою, що у разі відчуження (в тому числі за договором дарування) спадкового майна способом захисту інтересів спадкоємців є вимога про сплату грошової компенсації;

аналіз змісту позовної заяви свідчить, що ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення компенсації вартості 1/4 частки в праві власності на спірну квартиру не заявляв (т. 1, а. с. 3-4).

За таких обставин в задоволенні позову про визнання недійсним договору в частині дарування 1/4 частки та визнання права на 1/4 частку в праві власності слід було відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення в оскарженій частині скасувати, у задоволенні позову про визнання недійсним договору в частині дарування 1/4 частки та визнання права власності на 1/4 частку в праві власності відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата з 1 січня 2016 року складала 1378 грн.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (пункт 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

У пункті 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми (пункт 7 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Позивач у цій справі звернувся з позовом про визнання договору недійсним та визнання права власності на 1/4 частку спірної квартири, ціну позову визначив у розмірі 312 500 грн. За подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 сплатила 5 514,31 грн (з урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору складав 5 514,30 грн), за подання касаційної скарги 7 352,40 грн.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_3 задоволена, з позивача на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в загальному розмірі 12 866,70 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва 14 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартинюк Сабіна Валеріївна, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекова Олена Анатоліївна, про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права на 1/4 частку в праві власності скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартинюк Сабіна Валеріївна, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекова Олена Анатоліївна, про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права на 1/4 частку в праві власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 12 866,70 гривень.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Солом`янського районного суду м. Києва 14 липня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 04 березня 2024 рокувтрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко