ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/397/23 Номер провадження 22-ц/814/2439/25Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак Ю.В.,

секретар Ванда

з участю боржника ОСОБА_1 , його представника адвоката Ульянової Ю.А., державного виконавця Барта К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником адвокатом Ульяновим Русланом Анатолійовичем,

на ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука від 01 квітня 2025 року, постановлену суддею Предоляк О.С.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність органу примусового виконання; заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

в с т а н о в и в:

20.03.2025 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ульянов Р.А., звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Барти К.О. Просить скасувати постанову державного виконавця від 18.03.2025 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у ВП №72212312 у частині здійснення щомісячного відрахування у розмірі 25% в рахунок сплати поточних аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття та в частині зобов`язання роботодавця здійснювати відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховувати кошти у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення; - щомісяця надсилати виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802; - у разі припинення перерахування коштів, не пізніш як у триденний строк, повідомити виконавця про причину припинення виплат та зазначити нове місце роботи, проживання чи навчання боржника, якщо воно відоме.

В обґрунтування скарги зазначає, що на виконанні в Автозаводському ВДВС у місті Кременчуці перебуває ВП №72212312, відкрите постановою від 10.07.2023, з примусового виконання виконавчого листа №524/397/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 23.01.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою від 18.03.2025 державний виконавець Барта К.О. звернула стягнення на заробітну плату боржника.

Разом із тим, у боржника відсутня заборгованість зі сплати аліментів, а станом на кінець січня 2025 року наявна переплата зі сплати аліментів на суму 38 066,61 грн.

Вважає, що винесення постанови про щомісячне відрахування з доходу боржника в рахунок сплати поточних аліментів при наявності у нього переплати за періодичними платежами є передчасним рішенням державного виконавця, а тому відсутні підстави покладати на роботодавця обов`язок щомісяця подавати виконавцю звіт про виконання цієї постанови (п.4 постанови).

Ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука від 01.04.2025 у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала районного суду вмотивована тим, що оскаржувана постанова держаного виконавця винесена відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» та такі дії є законними, спрямованими на виконання рішення суду щодо стягнення періодичних платежів і відповідають якнайкращим інтересам дитини щодо належного утримання.

Представник скаржника адвокат Ульянов Р.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу районного суду скасувати та постановити нове рішення, яким його скаргу на дії державного виконавця задовольнити.

Зазначає, що Закон України «Про виконавче провадження» регламентує порядок примусового виконання судового рішення. Проте жодним нормативним актом не встановлено заборони боржнику виконувати свої зобов`язання у добровільному порядку, поза втручанням в його приватне життя державним виконавцем.

Тому при добровільному виконанні боржником своїх зобов`язань вважає відсутніми підстави для вчинення держаним виконавцем будь-яких заходів примусового стягнення, навіть якщо при цьому мається відкрите виконавче провадження. Доводить, що мета вжиття державним виконавцем таких заходів за відсутності у боржника відповідного боргу не може вважатися легітимною.

Вважає, що за наявності переплати по аліментам на суму понад 38 000,00 грн. дії державного виконавця ведуть не до забезпечення виконання судового рішення, а до подвійного стягнення з боржника коштів за відсутності для того підстав.

Указує, що дострокова сплата або сплата аліментів наперед ніяким чином не порушує інтереси дитини, оскільки відповідні суми поступають у розпорядження матері дитини, яка самостійно ними розпоряджається в інтересах дитини. При цьому, стягувачка не заперечувала щодо дострокового виконання зобов`язань та приймала їх.

Вважає, що до того моменту, поки боржник, хоча і при відкритому виконавчому провадженні, здійснює без застосування до нього примусових заходів самостійне добросовісне виконання судового рішення, надаючи про це виконавцю відповідні документи, вжиття виконавцем додаткових заходів примусового стягнення є непропорційними діями, які не відповідають засадам справедливості, верховенства права та співмірності, ведуть до стягнення з боржника сум, які перевищують присуджені судом суми.

22.04.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив Автозаводського ВДВС у м.Кременчуці, в якому він заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу районного суду без змін, оскільки оскаржувана постанова державного виконавця прийнята у відповідності до вимог статей 68, 71 Закону України «Про виконавче провадження».

У суді апеляційної інстанції скаржник та його адвокат підтримали доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. Державний виконавець Барта К.О. заперечила проти апеляційної скарги, доводячи правомірність своїх дій.

Заслухавши доповідь судді, прояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив такі обставини.

Судом установлено, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 19.04.2023 стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але неменше мінімального гарантованого розміру аліментів, встановленого законодавством, щомісячно, починаючи з 23.01.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання указаного рішення 23.06.2023 Автозаводським районним судом м.Кременчука видано виконавчий лист, який стягувачкою ОСОБА_2 пред`явлений на виконання до Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

10.07.2023 державним виконавцем Терещенком Є.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №72212312.

Постановою державного виконавця Барти К.О. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 18.03.2025 постановлено звернути стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у ФО-П ОСОБА_5 . Останньому копія постанови направлена для виконання.

За змістом цієї постанови необхідно: здійснювати відрахування із суми доходів боржника у відповідності до чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; щомісяця проводити відрахування у розмірі 25% - в рахунок сплати щомісячних аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття; зобов`язано підприємство, установу, організацію, фізичну особу, фізичну особі-підприємця, які здійснюють відрахування із доходів боржника, здійснювати відрахування із доходу і перераховувати кошти у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі, якщо такий строк не встановлено- до десятого числа місяця, наступного за місяцем, в якому здійснюється стягнення; щомісяця надсилати виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за встановленою формою./а.с.5 /

Згідно із розрахунком заборгованості по сплаті аліментів у ВП №72212312, зробленого державним виконавцем станом на січень 2025 року, за боржником ОСОБА_1 наявна переплата по аліментах на користь стягувачки ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складає 38 066,61 грн./а.с.9/

Звертаючись до суду із скаргою на постанову державного виконавця від 18.03.2025, боржник посилається на те, що при відсутності заборгованості та наявності у боржника переплати за періодичними платежами указана постанова порушує його, боржника, права та є подвійним стягненням.

Відмовляючи у задоволенні скарги, районний суд виходив із того, що у процесі примусового виконання рішення про стягнення аліментів державним виконавцем установлено, що боржник отримує дохід у ФО-П ОСОБА_5 , тому відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» правомірно винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення державним виконавцем вимог закону під час виконання рішення про стягнення періодичних платежів.

Апеляційний суд із такими висновками погоджується, оскільки вони ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи та на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, зводяться до незгоди із судовим рішенням, хибного тлумаченням норм права на власну користь. При цьому колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковими до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішення є звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника, вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно із частиною першою статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (частина третя наведеної норми Закону).

Статтею 69 цього Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами скарги суд постановляє ухвалу, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Установивши, що державний виконавець діяв у відповідності до викладених норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 за безпідставністю.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги з посиланням на відсутність жодного нормативного акту, який би встановлював заборону боржнику виконувати свої зобов`язання в добровільному порядку, поза втручанням в його приватне життя державним виконавцем.

По-перше, наявне чинне судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина вказує на те, що батьки не досягли згоди щодо способу виконання обов`язку батька утримувати дитину відповідно до вимог частин першої, другої статті 181 СК України та таке утримання було визначено за рішенням суду. Тоді як відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 181 СК України зміна способу стягнення аліментів, визначеного рішенням суду, змінюється за рішенням за позовом одержувача аліментів.

По-друге, порядок виконання рішення щодо стягнення аліментів, як періодичних платежів, регламентований статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» і державний виконавець чи інша посадова особа, а також боржник не вправі змінювати цей порядок на власний розсуд.

По-третє, статтею 187 СК України передбачена можливість відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника на підставі поданої ним заяви за місцем роботи, що є відмінним від обставин, які склалися у даній справі, коли відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 має відбуватися в рамках виконавчого провадження на підставі постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату боржника. Направлення останнім на рахунок стягувачки грошових переказів до здійснення за місцем його роботи відрахувань із заробітної плати, що за сумою перевищує визначений рішенням суду розмір аліментів, тобто поза межами встановленої законом процедури стягнення аліментів в примусовому порядку, не є добровільним виконанням боржником своїх зобов`язань, оскільки така сплата здійснюється після ухвалення судового рішення. Тому апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо заперечення підстав вчинення державним виконавцем заходів примусового стягнення за наявності відкритого виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги, що при наявній переплаті по аліментах на суму понад 38 000,00 грн. дії державного виконавця ведуть до подвійного стягнення із боржника коштів за відсутності для того підстав, - також не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом, оскільки така переплата є наслідком особистої ініціативи платника аліментів, яка не узгоджена зі стягувачкою. Твердження боржника щодо відсутності в останньої заперечень таких виплат не впливають на здійснення стягнення аліментів згідно із рішенням суду у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачка пред`явила виконавчий лист до виконання та від примусового виконання не відмовлялася.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що боржник, володіючи інформацією про розмір аліментів, який підлягає щомісячній сплаті на утримання дитини, та про наявну переплату, продовжував добровільно сплачувати більшу суму, ніж визначено у рішенні суду. Указана переплата врахована державним виконавцем при здійсненні розрахунку заборгованості, про що зазначено у відповідному розрахунку, однак вона не може бути підставою для припинення примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Із огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що метою оскарження боржником постанови державного виконавця є припинення примусового виконання рішення про стягнення аліментів, тоді як таке право належить стягувачці у даному провадженні, а не боржнику. Останній же у разі незгоди із судовим рішенням, яким стягнуті аліменти, може позиватися до стягувачки про зміну способу чи порядку стягнення аліментів, однак не шляхом оскарження дій державного виконавця у порядку статті 447 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та зводяться до загального цитування норм права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвалу районного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником адвокатом Ульяновим Русланом Анатолійовичем, - залишити без задоволення.

Ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.07.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак