Справа № 508/332/25
Номер провадження 2/508/216/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року селище Миколаївка

Миколаївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Банташ Д.С.,

за участю секретаря с/з Мазарак Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за Договором № 822277 від 15.06.2020 року у розмірі 19227,32 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.06.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено Договір № 822277 про надання коштів на умовах фінансового кредиту. Як результат в подальшому вдповідачу було перераховано 5000,00 грн. на його рахунок. Позивач зазначає, що за відповідним договором факторингу № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс», , останній набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Лінеура Україна». В подальшому, 22 серпня 2024 року, ТОВ «Сіроко Фінанс», та позивач уклали договір факторингу № 20240822/1, згідно якого він набув статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Сіроко Фінанс», включно і до відповідача. Вказує, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за наведеним договором позики не виконує, у нього виникла заборгованість за кредитом, що порушує права позивача, у зв`язку із чим позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в загальному розмірі 19227,32 грн. та судові витрати, що складаються зі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 7000,00 гривень.

Ухвалою суду від 30.04.2025 року зазначену позовну заяву залишено без руху, надавши строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десять днів з дня вручення позивачу ухвали. (а.с.57)

Ухвалою суду від 06.05.2025 року відкрито провадження у справі за цивільним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.(а.с.65)

05.06.2025 року від представника відповідача, адвоката Камочкіної А.Ю. до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. (а.с. 89-98)

Ухвалою суду від 05.06.2025 продовжено строк розгляду справи № 508/332/25. Судове засідання відкладено на 10.07.2025 року.

11.06.2025 року від представника позивача до суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. (а.с. 110-123)

17.06.2025 року від представника відповідача, адвоката Камочкіної А.Ю. до суду через систему «Електронний суд» надійшло заперечення (на відповідь на відзив). (а.с. 124-129)

18.06.2025 року від представника позивача до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення доказів. (а.с. 130-134)

23.06.2025 року від представника позивача до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення доказів. (а.с. 136-143)

Позивач в судове засідання не з`явився, згідно матеріалів справи просив суд проводити розгляд справи у відсутність представника позивача.

В судове засідання відповідач та його представник не з`явився, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, суд про причини неявки не повідомили.

Оскільки у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд вбачає, що сторони сповіщені про дату та час судового засідання належним чином, матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення, а тому суд приходить до висновку про можливість розглядати справу.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Згідно матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, що підтверджується копією довідки № 3558 від 17.07.2023 року, згідно якої солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.08.2022 року був призваний по мобілізації. (а.с.97)

З огляду на вищевказане суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Зупинення провадження по справі - це врегульоване законом й оформлене ухвалою суду тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, викликане наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Зупинення провадження у справі не повинно призводити до необґрунтованого затягування розгляду справи та поставлення учасників справи в стан невизначеності.

Аналіз пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України свідчить про те, що вказана норма покладає на суд імперативний обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони у складі ЗСУ або інших військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення АТО. За такого формулювання процесуального закону суд обмежений у методах для вирішення балансу інтересів при зупиненні провадження, зокрема, і у сімейних справах, де однією зі сторін є військовослужбовець. З огляду на те, що воєнний стан запроваджено на всій території України, за наявності інформації, що учасник справи мобілізований і це підтверджено належними доказами, суди всіх інстанцій зупиняють провадження у справах.

Якщо учасник справи служить у ЗСУ, надає відповідні докази та клопоче про зупинення провадження у справі з цих підстав, у суду немає дискреції відмовити в задоволенні такого клопотання.

Проте за правилами пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд вправі відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження на підставі вказаного пункту за умови недоведеності факту перебування заявника у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення АТО.

Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року затверджено Порядок про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до пункту 12 Порядку встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, переведення військовослужбовців строкової військової служби на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

З урахуванням наведеного, суд робить висновок про те, що належним письмовим доказом для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України є наказ по особовому складу, виданий, відповідно до пункту 12 вказаного Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі №756/3462/20, від 16 листопада 2023 року справі №756/13371/20, від 14 лютого 2024 року справі №466/8799/22.

Так, відповідачем до матеріалів справи надано Довідку № 3558 від 17.07.2023 року, що солдат ОСОБА_1 08.08.2022 року був призваний по мобілізації, а також Довідку № 1193 від 19.11.2024 року, згідно якої молодший сержант ОСОБА_1 з 17.01.2024 року по теперішній час займає посаду командира стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти у в/ч НОМЕР_1 .

Суд враховує, що відповідач скористався своїм правом на правову допомогу під час розгляду справи. Клопотань з боку відповідача чи його представника з приводу зупинення провадження у справі до суду не надходило, тому суд не вбачає підстав для зупинення провадження.

Правовідносини між сторонами є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Так, згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 15.06.2020 року відповідач уклав із ТОВ «Лінеура Україна» договір № 822277 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту. (а.с.7-12)

Істотні умови договору: сума кредиту 5000,00 грн., строк кредитування 30 днів, знижена процентна ставка 693,50 % річних ( або 1,90 % в день), стандартна процентна ставка 693,50 річних (або 1,90 % в день) орієнтовна загальна вартість кредиту 7 850,00 грн.

Згідно Додатку № 1 до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 822277 від 15.06.2020 року, Графіку платежів, датою повернення позики та сплати нарахованих процентів є 15 липня 2020 року, сума нарахованих процентів: 2 850,00 грн., разом до сплати: 7 850,00 грн. (а.с.10-зворот)

В подальшому відповідачу було перераховано 5000,00 грн. на його рахунок. (а.с.32)

22 лютого 2021 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками первісного кредитора, включно і до гр. ОСОБА_1 (а.с.13-18, 133, 139-142).

22 серпня 2024 року ТОВ «Сіроко Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 20240822/1,згідно якого він набув статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Сіроко Фінанс», включно і до гр. ОСОБА_1 за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту. (а.с.19-26).

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за договором позики, по яких позивач набув право вимоги від кредитора.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, - зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За розрахунками позивача відповідач має заборгованість: за договором про споживчий кредит № 822277 від 15.06.2020 року на загальну суму 19 227,32 грн., що складається з: 5000,00 грн. заборгованість по тілу кредиту; 11 400,00 грн. заборгованість по відсотках; 0,00 грн заборгованість за пенею; 2 827,32 грн. інфляційне збільшення. (а.с.33)

Дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, враховуючи те, що відповідач не виконує свої грошові зобов`язання за кредитними договорами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо нарахованої позивачем заборгованості по відсотках (прострочені відсотки) у сумі 11 400,00 грн., суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 по справі № 202/4494/16-ц дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Пунктом 1.3 Договору сторони погодили, що строк кредиту 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору.

Доказів про продовження строку дії договору матеріали справи не містять.

Пунктом 1.5. Договору зазначено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка на дат укладення договору складає: за зниженою ставкою 693,50 % річних; за стандартною ставкою 693,50 % річних.

Згідно паспорта споживчого кредиту сторони погодили, що орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) становить 7 850,00 грн. (а.с.11-12).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що строк дії укладеного кредитного договору 30 днів, а тому підстав для стягнення процентів після спливу строку договору немає.

Тобто, право ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору. Таким чином, суд дійшов до висновку, що із відповідача підлягає до стягнення саме узгоджений сторонами кредитного договору розмір процентів, що становить 2 850,00 грн., а позовні вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 11 400,00 грн. виходять за межі строку кредитування, а відтак є необґрунтованими з вищевказаних підстав та задоволенню не підлягають.

Щодо нарахованої позивачем заборгованості по інфляційних збільшеннях у розмірі 2 827,32 грн., та з приводу заперечення щодо нарахування суми інфляційного збільшення, викладеного представником відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У свою чергу, нарахування індексу інфляції від простроченої суми за весь час прострочення до 23.02.2022 року відповідає вимогам п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України відповідно до яких - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, позивачем було вірно здійснено нарахування інфляційних збільшень на суму заборгованості в частині періоду нарахування, а саме з 16.07.2020 року по 23.02.2022 року.

Разом з тим, враховуючи, що інфляційне збільшення розраховано за період з 16.07.2020-23.02.2022, та вираховується за формулою 16 400*1,17239771 16 400,00 = 2 827,32 грн., тобто у вирахуванні суми інфляційного збільшення за основу позивачем береться сума тіла кредиту + заборгованість по відсотках, відтак, вираховувати суму інфляційного збільшення слід за формулою 7 850,00 грн. (тіло кредиту 5000,00 + відсотки за 30 днів 2850,00 грн) * 1,17239771 7 850,00 грн. = 1353,32 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню інфляційне збільшення у сумі 1353,32 грн.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором № 822277 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 15.06.2020 року в загальному розмірі 9 203,32 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5000,00 грн., заборгованість по процентам за користування позикою 2 850,00 грн., інфляційне збільшення 1353,32 грн.

Щодо посилань представника відповідача з приводу неправомірності вимог позивача про стягнення інфляційних втрат відповідно до пунктів 15, 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України, суд зазначає наступне.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що правові висновки, подібні до викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Крім того, Верховним Судом в постанові від 01.07.2020 у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148св18, зроблено аналогічний висновок щодо ідентичних правовідносин (такого ж спору).

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказала, що передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування "інфляційних втрат" за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078).

У пунктах 15,18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що: - у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (п. 15 перехідних положень); у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п. 18 перехідних положень).

Згідно із п. 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.

Таким чином, положення статті 625 ЦК України до грошових зобов`язань не застосовуються лише після початку дії воєнного стану (починаючи з 24.02.2022).

Вимоги позивача про стягнення інфляційного збільшення за період з 16.07.2020-23.02.2022 є правомірними, але з урахуванням розрахунку здійсненого судом.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з платіжною інструкцією позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 2422,40 гривень. (а.с.42)

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а відсоток задоволених позовних вимог становить 47,86 % (9 203,32 / 19 227,32 Х 100 %). Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1159,36 грн., що відповідає пропорційності розміру задоволених позовних вимог (2422,40 грн. Х 47,86 %).

Щодо вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

З оглянутих Договору про надання правової допомоги № 250408-8III від 08/04/2025 року, попереднього орієнтовного розрахунку, судом встановлено, що розмір грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача, витрачених позивачем на надання правової допомоги становить 7 000 гривень.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а відсоток задоволених позовних вимог становить 47,86 %, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 3 350,20 грн., що відповідає пропорційності розміру задоволених позовних вимог (7 000 Х 47,86 %).

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 524, 526, 527 ч.1, 530, 546 ч.1, 611, 612, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 288-289 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» (79013, м. Львів, вул. С.Бандери, 87, оф. 54, , IBAN НОМЕР_3 в АТ «ОТП Банк», МФО банку 300528) заборгованість за Договором № 822277 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 15.06.2020 року в розмірі 9 203,32 грн. (дев`ять тисяч двісті три гривні 32 коп).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» (79013, м. Львів, вул. С.Бандери, 87, оф. 54, , IBAN НОМЕР_3 в АТ «ОТП Банк», МФО банку 300528) судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 1 159,36 грн. (одна тисяча сто п`ятдесят дев`ять гривень 36 коп.) та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 3 350,20 грн. (три тисячі триста пятдесят гривень 20 коп.) на наступні реквізити - , IBAN НОМЕР_3 в АТ «ОТП Банк», МФО банку 300528.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 10.07.2025.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф», 79013, м. Львів, вул. С.Бандери, 87, оф. 54, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Дмитро БАНТАШ