КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/9336/23 Головуючий у суді І інстанції Букіна О.М.
Провадження № 22-ц/824/9790/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі - ТОВ «ФК «Позика»), в якому просив визнати бездіяльність відповідача щодо неналежного реагування на його заяву від 21 листопада 2022 року незаконною та зобов`язати надати обґрунтовану письмову відповідь за результатами перевірки заяви позивача, яка була направлена на адресу відповідача.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 18 листопада 2021 року він звернувся до ТОВ «ФК «Позика» із заявою з проханням повідомити чи рахується будь-яка заборгованість по неповернутим кредитам за ОСОБА_1 . Заява була відправлена звичайним поштовим відправленням, тому доказів її відправлення у позивача немає. Відповідачем відповіді на вказану заяву надано не було.

21 листопада 2022 року позивач повторно звернувся до відповідача із аналогічною заявою засобами поштового зв`язку, однак на цю заяву відповідачем також відповіді не надано.

Позивач зазначав, що бездіяльність відповідача щодо надання відповіді на його заяву від 21 листопада 2022 року спричиняє шкоду його цивільним правам, оскільки позбавляє можливості зняти арешт на належне йому майно, який був накладений державним виконавцем, за відсутності будь-якої заборгованості.

Вважає, що відповідно до вимог статей 15, 18, 20 Закону України «Про звернення громадян» відповідач повинен був перевірити його заяву, встановити чи рахується за ним будь-яка заборгованість по неповернутим кредитам та повідомити його про наслідки розгляду заяви.

Однак, станом на день звернення до суду відповідач так і не надав відповіді на письмове звернення, чим порушив його права, які він змушений захищати в судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ТОВ «ФК «Позика» щодо ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 21 листопада 2022 року.

Зобов`язано ТОВ «ФК «Позика»надати письмову відповідь за результатами розгляду звернення (клопотання) ОСОБА_1 від 21 листопада 2022 року.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Позика» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористався своїм правом, звернувшись до відповідача із заявою про надання інформації, яка була зазначена у заяві. ТОВ «ФК «Позика» отримало дану заяву, але письмової відповіді на неї в порушення вимог статей 15, 20 Закону України «Про звернення громадян» не надало у строки, встановлені зазначеною вище правовою нормою, чим порушило право позивача на інформацію. Заявлені позивачем обставини та підстави позову обґрунтовані належними доказами, а обраний ним спосіб захисту порушеного його права є ефективним для відновлення його права, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

В апеляційній скарзі відповідач в особі представника - адвоката Брижатого С.В. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанціїобставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким повернути справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що про наявність відкритого провадження у даній справі відповідачу не було відомо, поштове відправлення з копією ухвали від 13 грудня 2023 року та позовної заяви з додатками він не отримував, внаслідок чого був позбавлений можливості подати наявні у нього докази на спростування позовних вимог, навести свої заперечення, висловити думку з приводу доводів позивача і взагалі був позбавлений можливості користуватись наявними у нього процесуальними правами.

Стверджує, що позивачем не доведено належними доказами, що він звертався до ТОВ «ФК «Позика» з будь-якими заявами. В даному випадку підтвердженням направлення поштової кореспонденції в порядку ЦПК України, а також наявної Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» є відправлення документів цінним листом з описом вкладення, чого позивачем зроблено не було.

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами на момент розгляду справи були наявні правовідносини з приводу набутого відповідачем права вимоги до позивача за кредитним договором № 010/08-3/3621 від 27 березня 2008 року та договору поруки № 030/08-3/3621/1 від 10 квітня 2008 року. Проте таких відносин не існувало у зв`язку з тим, що в день набуття вищезазначеного права вимоги останнє було відступлене відповідачем на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі договору про відступлення права вимоги № 222/ФК-15 від 19 листопада 2015 року.

Таким чином, на думку відповідача, навіть якби ним і було отримано прохання позивача надати йому довідку про відсутність заборгованості, то цього зроблено не було б, тому що інформації з даного приводу ТОВ «ФК «Позика» не мало.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та його узагальнені заперечення

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, арішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що оскаржуване рішення уже виконане відповідачем, оскільки листом від 04 березня 2025 року № 04/03-2025/2 він надав відповідь позивачу на його заяви, повідомивши, що своє право вимоги він 19 листопада 2015 року передав ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Така відповідь повністю задовольняє вимоги позивача і у випадку вчасного надання відповідачем цієї інформації позбавило би позивача необхідності звертатися до суду. Крім того, відповідь відповідача від 04 березня 2025 року вже використана позивачем для вирішення питання про наявність у нього заборгованості перед третіми особами, а поворот виконання рішення у цьому випадку є неможливим.

Короткий зміст пояснень, наданих сторонами в судовому засіданні

Представник відповідача - адвокат Брижатий С.В. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи, просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляв, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Позиція суду апеляційної інстанції

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

18 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ФК «Позика» із заявою, у якій просив надати довідку про поточний стан або закриття рахунку, про наявність/відсутність в нього кредитної заборгованості перед фінансовою компанією (а.с. 22).

Доказів відправлення заяви позивача від 18 листопада 2021 року на адресу ТОВ «ФК «Позика», а також доказів її отримання відповідачем матеріали справи не містять.

Водночас, 21 листопада 2022 року позивач знову звернувся до ТОВ «ФК «Позика» із заявою, у якій просив повідомити чи рахується будь-яка заборгованість по неповернутим кредитам за ним - ОСОБА_1 , зокрема за договором поруки № 030/08-3/3621/1, укладеним між Першим міським відділенням ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 10 квітня 2008 року.

У надісланій відповідачу заяві, датованій 21 листопада 2022 року, позивач вказував про те, що 29 вересня 2021 року на адресу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ним була направлена заява про те, що на належну йому нерухомість Сихівським відділом державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України накладена заборона відчуження.

Підставою накладення заборони відчуження вказана заборгованість по неповернутим кредитам ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Для зняття безпідставно накладеної заборони державна виконавча служба вимагає довідки від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про відсутність заборгованості.

Для вирішення питання щодо зняття заборони на відчуження нерухомості він звернувся до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та просив повідомити чи рахується у цьому банку будь-яка заборгованість по неповернутим кредитам за ним - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , зокрема за договором поруки № 030/08-3/3621/1, укладеним між Першим міським відділенням ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 10 квітня 2008 року.

У відповідь йому надійшов лист АТ «Райффайзен Банк Аваль» Перше міське відділення (м. Львів) від 23 жовтня 2021 року вих. № Д6-3/6/30/472, відповідно до якого повідомлено про заміну кредитора у його зобов`язанні і рекомендовано звернутися до нового кредитора - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».

В свою чергу, АТ «Комерційний Індустріальний Банк» своїм листом від 11 листопада 2021 року № 04.1-5627 повідомило ОСОБА_1 , що його права за договором № 010/08-3/3621 від 27 березня 2008 року було відступлено ТОВ «ФК «Позика» відповідно до договору відступлення права вимоги № 19-К-П (а.с. 23).

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 21 листопада 2022 року, вказана заяви позивача, адресована ТОВ «ФК «Позика», була отримана уповноваженою особою відповідача за довіреністю 09 грудня 2022 року (а.с. 24).

Відповідачем відповіді на вказану заяву позивача не надано.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 цього Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

У статті 5 Закону України «Про звернення громадян» йдеться про те, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

Згідно частини першої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Статтею 14 вказаного Закону визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Відповідно до положень частини першої, третьої, четвертої статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, крім іншого, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

За приписами частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, а саме факт отримання ТОВ «ФК «Позика» засобами поштового зв`язку заяви ОСОБА_1 від 21 листопада 2022 року про надання інформації щодо заборгованості по неповернутим кредитам, зокрема за договором поруки № 030/08-3/3621/1 від 10 квітня 2008 року, який забезпечується виконання кредитних зобов`язань, та відсутність доказів про надання відповідачем у строки, передбачені статтею 20 Закону України «Про звернення громадян», позивачу відповіді по суті поставленого питання щодо його прав, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнання протиправною бездіяльності ТОВ «ФК «Позика» щодо ненадання відповіді на вказану заяву та зобов`язання відповідача надати письмову відповідь за результатами розгляду звернення (клопотання) позивача від 21 листопада 2022 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено належними доказами, що він звертався до ТОВ «ФК «Позика» з будь-якими заявами не заслуговують на увагу, як голослівні і такі, що спростовуються наявними у справі доказами, зокрема рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 21 листопада 2022 року, із якого вбачається, що заява позивача від 21 листопада 2022 року, яка містилась у відправленні № 135, була отримана уповноваженою особою ТОВ «ФК «Позика» за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцезнаходженням цієї юридичної особи 09 грудня 2022 року (а.с. 7, 20).

Відповідно до звичаїв ділового обороту та у розумінні Закону України «Про поштовий зв`язок» і Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (виплату поштового переказу) із номером відправлення, відбитком поштового календарного штемпеля і розпискою одержувача про вручення листа є належним доказом отримання адресатом відповідного поштового відправлення засобами поштового зв`язку.

Наявне у справі повідомлення про вручення поштового відправлення № 135 від 21 листопада 2022 року належним чином оформлене та достовірно підтверджує отримання уповноваженим представником (за довіреністю) ТОВ «ФК «Позика» направленого йому ОСОБА_1 рекомендованого листа.

Відповідач, вказуючи на те, що позивачем не доведено описом вкладення в цінний лист ту обставину, що він звертався до нього із будь-якими заявами, не надав апеляційному суду жодних доказів, які б свідчити про те, що у вищевказаному поштовому відправленні знаходився інший документ, відмінний від заяви позивача від 21 листопада 2022 року про надання інформації щодо заборгованості по неповернутим кредитам.

Водночас, як зазначає представник відповідача, між сторонами з листопада 2015 року не існує будь-яких правовідносин, окрім тих, що є предметом розгляду у даній справі.

Згідно із вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування стандартів доказування та зауважив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Тобто, обираючи стандарт доказування, який має використовуватися, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Це означає, що в достовірності факту не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що у його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини. Так, у параграфі 55 рішення ЄСПЛ від 15 лютого 2012 року у справі «Гриненко проти України» зазначається, що при оцінці доказів Європейський суд зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів.

Враховуючи викладене у сукупності, суд апеляційної інстанції зазначає, що надані позивачем документи загалом підтверджують фактичне здійснення поштової операції щодо відправлення на адресу відповідача заяви від 21 листопада 2022 року про надання інформації щодо заборгованості по неповернутим кредитам, і лише сама по собі обставина відсутності в матеріалах справи опису вкладення в цінний лист не є достатніми аргументами, які доводять нереальність отримання відповідного поштового відправлення.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що між сторонами на момент розгляду справи також не існувало правовідносини з приводу набутого відповідачем права вимоги до позивача за кредитним договором № 010/08-3/3621 від 27 березня 2008 року та договору поруки № 030/08-3/3621/1 від 10 квітня 2008 року не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, адже в межах цієї справи між сторонами наявний спір саме щодо надання інформації в порядку Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про інформацію», а не щодо наявності чи відсутність кредитних зобов`язань.

Встановленні судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивачем доведено бездіяльність відповідача, невиправдане ігнорування ним письмового звернення, ухилення від надання відповіді на таке звернення та вирішення порушеного позивачем питання, внаслідок чого права позивача були порушенні та підлягали судовому захисту.

Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення відповідача про розгляд справи, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2023 року районний суд постановив ухвалу, якою відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно даних супровідного листа від 20 грудня 2023 року копію зазначеної ухвали разом з матеріалами позовної заяви було направлено відповідачу на адресу, яка зазначена у позовній заяві та в отриманій відповіді із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13 травня 2023 року, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Однак, фактично зазначене поштове відправлення було надіслано судом першої інстанції ТОВ «ФК «Позика» на адресу: м. Київ, вул. Глибочицька, 17, літ. Б, та 06 травня 2024 року вкладено до абонентської скриньки, про що наявна відповідна відмітка працівника поштового зв`язку на рекомендованому повідомленні, яке повернулось до суду (а.с. 59).

Отже, судом першої інстанції не був дотриманий порядок повідомлення відповідача про пред`явлений до нього позов та про розгляд справи, встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, тому він не зміг скористатись своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Проте, вказана обставина не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачає підставу для скасування судового рішення лише у випадках неповідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання.

Натомість, у даній справі судове засідання не проводилось, справа була розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а отже правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).

Своє відношення до позовних вимог та рішення місцевого суду відповідач виклав в апеляційній скарзі, тим самим реалізувавши принцип змагальності.

Також відповідач мав можливість надати суду докази, які він не зміг надати до суду першої інстанції з причин не повідомлення його про відкриття провадження у справі.

Однак, жодних доказів на спростування встановлених під час розгляду справи обставин та зроблених судом висновків по суті спору відповідачем суду апеляційної інстанції не надано.

За таких обставин порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції з одночасною відмовою в позові відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Позика» про зобов`язання вчинити дії.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на наявних у справі доказах, не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Позика» необхідно залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 липня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній