КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/5780/23 Головуючий у суді І інстанції Данілова Т.М.
Провадження № 22-ц/824/7974/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Проксімус» та товариства з обмеженою відповідальністю «Кар інвест Україна» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Кар Інвест Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Проксімус» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу, договору фінансового лізингу, скасування державної реєстрації автомобіля, поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Кар Інвест Україна», ТОВ «Проксімус», в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Mercedes Benz B 250», колір синій, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , укладений 11 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Кар Інвест Україна»;

- визнати недійсним договір фінансового лізингу № 176/21, укладений 11 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Кар Інвест Україна»;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля № 8045/2022/160874, укладений 04 травня 2022 року між ТОВ «Кар Інвест Україна» та ТОВ «Проксімус»;

- скасувати державну реєстрацію спірного автомобіля, що зареєстрований за ТОВ «Проксімус»;

- визнати автомобіль марки «Mercedes Benz B 250», колір синій, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 ідеальної частки у праві власності на зазначений автомобіль;

- витребувати спірний автомобіль з чужого незаконного володіння, а саме ТОВ «Проксімус».

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 21 березня 1995 року вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_2

08 вересня 2020 року подружжям за спільні кошти придбано автомобіль марки «MercedesBenz B 250», колір синій, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

У зв?язку із повномасштабним вторгненням та військовою агресією російської федерації позивачка у 2022 році залишила територію України.

У грудні 2022 році їй стало відомо про відчуження її чоловіком вказаного автомобіля на користь ТОВ «Кар Інвест Україна» без її згоди, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 11 серпня 2021 року недійсним.

Одночасно в день відчуження транспортного засобу між ОСОБА_2 та ТОВ «Кар Інвест Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 176/21 спірного автомобіля, який виходить за межі дрібного побутового правочину, оскільки загальна сума коштів, що підлягала сплаті за умовами вказаного договору, становить 469 002,51 грн, з яких ОСОБА_2 сплачено 171 350,59 грн, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Крім того, всупереч вимог статті 799 ЦК України вказаний договір фінансового лізингу не був посвідчений нотаріально, що є підставою для визнання його недійсним.

04 травня 2022 року ТОВ «Кар Інвест Україна» на шкоду її інтересам з метою приховати спірний автомобіль продало його ТОВ «Проксімус» за договором купівлі-продажу, який позивачка вважає фраудаторним правочином.

Посилаючись на те, що вона не давала згоди на відчуження транспортного засобу, позивачка вважала, що наявні правові підстави для визнання вказаних вище договорів недійсними, застосування наслідків їх недійсності шляхом скасування державної реєстрації транспортного засобу, визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, його поділу між сторонами в рівних частинах та витребування з незаконного володіння останнього набувача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачами не надано суду належних доказів, що оспорювані договори були укладені за згодою ОСОБА_1 , а отримані кошти були витрачені в інтересах сім`ї, тому договори купівлі-продажу спірного транспортного засобу є недійсними. Оскільки недійсний правочин не тягне юридичних наслідків, реєстрація права власності на автомобіль на підставі недійсного правочину підлягає скасуванню. Крім того, спірний автомобіль вибув із володіння позивачки, як одного із його співвласників, не з її волі на підставі недійсного правочину, а відтак вона вправі витребувати це майно у нинішнього власника - ТОВ «Проксімус».

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Проксімус» - адвокат Поліщук О.М. та представник ТОВ «Кар Інвест Україна» - адвокат Абакаров М.М. подали апеляційні скарги, в яких просять з мотивів неправильного застосування місцевим судом норм матеріального й порушення норм процесуального права скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник ТОВ «Проксімус» зазначає, що суд першої інстанції не надав мотивованої юридичної оцінки тій обставині, що чоловік позивачки - відповідач ОСОБА_2 , здійснивши відчуження спірного автомобіля на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2021 року, отримав від покупця ТОВ «Кар Інвест Україна» грошові кошти в сумі 387 800,00 грн згідно платіжного доручення № 1282 від 29 вересня 2021 року (а.с. 175, т. 1).

Суд взагалі не аналізував зазначені фактичні обставини справи, хоча це має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки позивачка та відповідач перебувають в шлюбі, продовжують проживати як чоловік та жінка, ведуть спільне господарство.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 отримав в період шлюбу кошти за проданий автомобіль у розмірі 387 800,00 грн, є їх з ОСОБА_1 спільним сумісним майном, а відтак належним способом захисту прав та інтересів позивачки буде позов до її чоловіка про визнання права власності на 50 % від цієї суми, а не витребування майна у ТОВ «Проксімус», чи визнання недійсними договорів відчуження автомобіля, які укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Кар Інвест України», а в подальшому - між ТОВ «Кар Інвест Україна» та ТОВ «Проксімус».

Матеріали справи не містять жодних доказів, які повинен був надати представник позивачки, про те, що отримані ОСОБА_2 кошти були потрачені не в інтересах сім`ї.

Також, істотним порушенням є те, що при вирішенні питання про витребування майна у відповідача суд першої інстанції застосував норми матеріального права щодо недійсності правочину та визнав недійсним договір купівлі-продажу № 8045/2022/160874 від 04 травня 2022 року, укладений між товариствами. Проте одночасне застосування правил про недійсність правочину та правил про витребування майна з чужого незаконного володіння не відповідає вимогам ЦК України.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Вказана правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348ц15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, та в подальшому не змінювалася (постанова Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 754/12907/17).

За наведених обставин, віндикаційний позов у цій справі не міг бути задоволений шляхом визнанням договорів недійсними, це взаємовиключні позовна вимоги, проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги представник ТОВ «Кар Інвест Україна» вказує, що суд першої інстанції не задовольнив його клопотання про відкладення розгляду справи, хоча він не зміг з`явитись в судове засідання з поважних причин, а саме наслідок відрядження в інше місто.

Також судпереклав тягар спростування стверджуваних позивачкою обставин, не підтверджених належними та допустимими доказами, на ТОВ «Кар Інвест Україна» та ТОВ «Проксімус».

Так, у рішенні суду зазначено, що відповідачами не надано доказів на підтвердження того, що оспорювані договори були укладені за згодою ОСОБА_1 , а кошти витрачені в інтересах сім`ї.

Суд першої інстанції взяв за основу пояснення представника позивачки про те, що останній нічого не було відомо про продаж її чоловіком ОСОБА_2 спірного автомобіля, оскільки начебто вона була за кордоном.

Однак, в якості додатків до позовної заяви представник позивачки долучає договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 11 серпня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Кар Інвест Україна», не пояснюючи при цьому яким чином даний договір опинився у ОСОБА_1 . Крім цього, представник позивачки не надав суду жодних доказів на підтвердження перебування позивачки за кордоном.

Стверджує, що відповідач діяв добросовісно, укладаючи договір купівлі-продажу № 8045/2021/2731422 від 11 серпня 2021 року, оплачуючи повну вартість предмета цього договору, так і укладаючи договір фінансового лізингу № 176/21 від 11 серпня 2021 року. При цьому ОСОБА_2 надав свій паспорт, в якому була відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу.

Вважає, що обрані позивачкою способи захисту не є ефективними, оскільки такі способи захисту не захистять та не відновлять в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

По-перше, визнаючи оспорювані договори недійсними, позивачка не просить застосувати наслідки недійсності у відношенні до інших учасників договорів, що є неприпустимим.

По-друге, у заяві про зміну предмета позову позивачка зазначала, що з 2022 року вона залишила територію України у зв`язку з військовою агресією рф, в результаті чого виникає питання навіщо визнавати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та ділити його по 1/2 ідеальної частки, адже позивачка все одно не зможе ним користуватись чи здійснити його продаж, міну, тобто розпорядитись ним на власний розсуд.

По-третє, на переконання відповідача, ефективним способом захисту є отримання позивачкою еквівалента вартості майна, яке було відчужено без її згоди, тобто вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна з ОСОБА_3 . Водночас саме такий спосіб захисту не порушуватиме права та обов`язки добросовісного контрагента - ТОВ «Кар Інвест Україна» та добросовісного набувача - ТОВ «Проксімус».

Короткий зміст відзивів на апеляційні скарги та їх узагальнені заперечення

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не являється перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст пояснень, наданих сторонами в судовому засіданні

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ТОВ «Проксімус» - адвокат Поліщук О.М. підтримав викладені в апеляційних скаргах доводи, просив їх задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Єфіменко В.Д. в судовому засіданні заперечував проти аргументів апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Позиція суду апеляційної інстанції

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

21 березня 1995 року укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, про що складено актовий запис № 159 (а.с. 13, т. 1).

Згідно листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 30 травня 2024 року № 1120/31.29-25 за результатами перевірки, проведеної за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян, виявлено запис про шлюб № 159 від 24 березня 1995 року, складений Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. На теперішній час відмітка про розірвання шлюбу відсутня (а.с. 15, т. 2).

08 вересня 2020 року ОСОБА_2 набуто у власність транспортний засіб марки «MercedesBenz B 250», колір синій, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1249/2020/2189834, оформленого та підписаного в сервісному центрі № 1249 РСЦ МВС в м. Дніпро (а.с. 9-10, т. 1).

11 серпня 2021 року між ТОВ «Кар Інвест Україна», як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 11-08/4/21, відповідно до умов якого продавець в порядку та на умовах, визначених договором, зобов?язується передати у власність покупця належний продавцеві транспортний засіб марки «MercedesBenz B 250», колір синій, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . Ціна продажу транспортного засобу - 387 800,00 грн (а.с. 11-12, т. 1).

11 серпня 2021 року між ТОВ «Кар Інвест Україна», як лізингодавцем, та ОСОБА_2 , як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу № 176/21, відповідно до умов якого лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування транспортний засіб марки «MercedesBenz B 250», колір синій, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , а лізингоодержувач зобов?язується прийняти транспортний засіб та сплачувати лізингові платежі на умовах договору (а.с. 14-20, т. 1).

04 травня 2022 року між ТОВ «Кар Інвест Україна» та ТОВ «Проксімус»укладено договір № 8045/2022/3160874 купівлі-продажу транспортного засобу марки «MercedesBenz B 250», колір синій, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі № 8045 РСЦ ГСЦ МВС у м. Києві (а.с. 23, т. 1).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту статей 15, 16 ЦК України матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Подібні за змістом висновки, викладено у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 910/9256/17 та від 28 листопада 2018 року у справі № 924/374/17.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Позивачка, звертаючись до суду з позовом, вважала порушеним своє право на володіння, користування та розпорядження автомобілем марки «Mercedes Benz B 250», колір синій, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ,який перебував у її та відповідача ОСОБА_2 спільній сумісній власності.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику.

У частині третій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_2 під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , отже він був спільним сумісним майном.

Також судом встановлено, що спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 в період шлюбу з позивачкою. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж мав здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя.

Таким чином, право власності ОСОБА_1 на розпорядження спірним автомобілем було порушене і на захист цього права вона звернулась до суду з даним позовом.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Позивачка в одному позові із одних і тих самих правовідносин заявила вимоги як про визнання недійсними усіх договорів, які укладались щодо спірного автомобіля, стороною яких вона не була, так і взаємовиключні вимоги про визнання цього автомобіля спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так і визнання за кожним із них права власності по 1/2 частки автомобіля, а також про витребування цього автомобіля із володіння ТОВ «Проксімус».

Задовольнивши позов у повному обсязі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, чи обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з частиною четвертою статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначила, що «… згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказала, що «презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя».

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач при оформленні договору купівлі-продажу автомобіля з ТОВ «Кар Інвест Україна» надав покупцю паспорт громадянина України, у якому не було відмітки про реєстрацію шлюбу, зробленої відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні.

Також в договорі купівлі-продажу від 11 серпня 2021 року ОСОБА_2 було зазначено, що він гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору в суді (а.с. 171-174, т. 1).

Отже, у ТОВ «Кар Інвест Україна» не було підстав вимагати надання згоди іншого подружжя на укладення договору купівлі-продажу автомобіля.

Покупець на виконання умов договору купівлі-продажу перерахувало ОСОБА_2 387 800,00 грн, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 1282 (а.с. 175, т. 1).

Суд першої інстанції при розгляді справи не встановив будь-якої пов`язаності сторін оспорюваного договору купівлі-продажу, а саме ОСОБА_2 та ТОВ «Кар Інвест Україна», не врахував, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

У цій справі відсутні обставини того, що контрагент за договором діяв недобросовісно, зокрема знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Цей спір виник внаслідок надання саме ОСОБА_2 недостовірних відомостей при укладенні оспорюваного договору.

За таких обставин колегія суддів вважає, що покупець автомобіля - ТОВ «Кар Інвест Україна» при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу діяв добросовісно, а тому у нього в законний спосіб виникло право власності на рухоме майно, яким він в подальшому розпорядився на власний розсуд, продавши автомобіль ТОВ «Проксімус».

При цьому ОСОБА_1 в ситуації, якщо ОСОБА_2 продаж спірного автомобіля від неї приховав і кошти отримані від його продажу використав проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї, не позбавлена права вимагати від нього відповідної грошової компенсації.

Так, вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 299/2490/16, від 04 жовтня 2023 року в справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Отже, за встановлених обставин саме стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації є належним способом захисту, проте позивачка таких позовних вимог у межах цієї справи не заявляла.

Всі інші заявлені позивачкою вимоги, які ґрунтуються саме на незаконному вибутті із її власності автомобіля, не підлягають оцінці на предмет належності обраного позивачкою способу захисту та в їх задоволенні суд апеляційної інстанції відмовляє.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Кар Інвест Україна», ТОВ «Проксімус» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу, договору фінансового лізингу, скасування державної реєстрації автомобіля, поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування з чужого незаконного володінняне відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивачки стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачами у межах даної справи, а саме сплачений судовий збір за подання заяви про перегляд ухваленого у справі заочного рішення та апеляційних скарг.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Проксімус» та товариства з обмеженою відповідальністю «Кар Інвест Україна» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Проксімус» 1 342,00 грн сплаченого судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення та 13 791,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кар Інвест Україна»13 791,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній