печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Соколова О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Колесник А.Є.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Шаповалової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 757/35897/22-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - відповідач, АТ «Укрзалізниця») про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та заяви про зміну предмету позову позивач просить суд, визнати протиправним та скасувати наказ №389/ос від 01 квітня 2022 року Акціонерного товариства «Укрзалізниця» щодо працівника старшого ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-західної залізниці Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця» ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору; зобов`язати Акціонерне товариство «Укрзалізниця» допустити ОСОБА_1 до роботи на посаді старшого ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-західної залізниці Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця»; стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 05.06.2023 року у розмірі 313 148 (триста тринадцять тисяч сто сорок вісім) 36 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів. Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

У обґрунтування позовних вимог вказано, що 04.02.2003 року Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно - західною залізницею» було видано наказ №ГОК-173/ос про прийняття ОСОБА_1 на посаду ревізора з контролю доходів відділу ревізій і контролю структурних підрозділів на Київській дирекції залізничних перевезень.

У подальшому назву посади було змінено на старший ревізор відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-західної залізниці Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця».

24.02.2022 року президентом України було прийнято Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановляю: . Ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.

24.02.2022 року було прийнято Закон України 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні».

У подальшому безпосередній керівник в телефонному режимі повідомив позивача про початок простою управління АТ «Укрзалізниця».

29.08.2022 року на заяву позивача АТ «Укрзалізниця» надано відповідь №ЦЦУП-11/222, до якої долучено копію витягу із наказу №Ц-42/12-В від 24 лютого 2022 року, додаток №1 до наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (В редакції наказу від 24.03.2022 №Ц-42/12-В), витяг з наказу №Ц-42/6-в від 24.02.2022 року, додаток №1 до наказу №Ц-42/6-в від 24.02.2022 року, акт простою від 24.02.2022 року.

30.07.2022 року позивач направила до АТ «Укрзалізниці» заяву №4 про надання документів, в якій просила: надати ОСОБА_1 належним чином завірену копію наказу №389/ос від 01.04.2022 року про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

21.10.2022 року АТ «Укрзалізниця» було відправлено відповідь №ЦЦУП-05/109 до якої долучено копію наказу №389/ос від 01.04.2022 року та витяг з наказу від 01.04.2022 №389/ос.

Згідно п. 1 наказу №389/ос від 01.04.2022 року АТ «Укрзалізниця» припинити з 01.04.2022 року простій, введений наказом №Ц-42/6 від 24.02.2022 працівникам, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу.

Згідно п. 2 наказу №389/ос від 01.04.2022 року АТ «Укрзалізниця» з 01.04.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу.

Згідно п. 5.1 наказу №389/ос від 01.04.2022 АТ «Укрзалізниця» вжити всіх можливих заходів щодо ознайомлення з цим наказом працівників, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу, шляхом електронного зв`язку та усіма можливими способами сповіщення.

Після детального ознайомлення з наказом №389/ос від 01.04.2022 року АТ «Укрзалізниця», в тому числі витягом з нього та аналізуючи спірні правовідносини позивач вважає наказ про призупинення дії трудового договору прийнято з порушенням норм діючого законодавства України.

Вказала, що особисто не була ініціатором призупинення із нею трудового договору, не зверталася до відповідача з питанням про те, що остання не може виконувати роботу через збройну агресію і тому слід призупинити із нею дію трудового договору та настоювала весь час та наразі на тому, що має можливість працювати.

Зазначила, що її було повідомлено уповноваженою особою АТ «Укрзалізниця» про початок простою з 24.02.2022 року, проте з самим наказом №Ц- 42/6-В від 24.02.2022 року чи витягом з нього не ознайомлено.

Позивача не було повідомлено уповноваженою особою АТ «Укрзалізниця» про наказ №Ц-42/11-В від 24.03.2022 року про внесення змін до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 №Ц-42/6-В чи витягом з нього не ознайомлено.

Натомість, зі змістом наказу №Ц-42/6-В від 24.02.2022 року та наказу №Ц-42/11-В від 24.03.2022 року про внесення змін до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 №Ц-42/6-В ознайомилась лише після отримання відповіді №ЦЦУП-11/222 від 29 серпня 2022 року в середині вересня 2022 року.

З наведеного вище слідує, що приймаючи оспорюваний наказ АТ «Укрзалізниця» керувався зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію Російської Федерації проти України неможливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, хоча така причина сама по собі не є підставою для призупинення дії трудового договору.

За наведених умов та норм діючого законодавства України у даній справі позивач вказує про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу №389/ос від 01.04.2022 року щодо працівника старшого ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-західної залізниці Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця» ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору і, як наслідок, спричинено невиплати позивачеві заробітної плати, а тому з метою поновлення порушених прав останнього слід визнати протиправним та скасувати оскаржуваний наказ і стягнути неотриману за час дії цього наказу заробітну плату.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишено без руху.

06.01.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2022 року позивачем усунуто вказані недоліки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

27.03.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач повністю не визнає позовні вимоги, вважає позов необгрунтованим та безпідставним. Зазначає, що підставами для призупинення дії трудового договору відповідно до статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» може бути не лише абсолютна повна непрацездатність підприємства, а й інші, викликані збройною агресією, фактичні та економічні чинники, які не дозволяють забезпечити працівника роботою, яку він виконував раніше, наприклад: скорочення замовлень чи обсягу послуг, які надаються підприємством, суттєве зниження доходів підприємства, неможливість виконання роботодавцем перед працівником зобов`язань з виплати заробітної плати та страхових внесків тощо. Також Відповідач вважає, що саме на керівництво підприємства покладаються дискреційні повноваження щодо визначення переліку працівників, з якими необхідно призупинити дії трудових договорів , з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього (певні посади, що можуть бути незадіяні в умовах зміненої господарської діяльності; кваліфікація окремих працівників, наявність у них певних знань, навичок та умінь, допущення певними працівниками порушень трудового розпорядку тощо).

Отже, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу. Проте, АТ «Укрзалізниця» наказом № 389/ос від 01.04.2022 не звільняло позивача, а призупинило з нею дію трудового договору. Отже, з позовної заяви вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на незаконності та скасуванні наказу АТ «Укрзалізниця» № 389/ос від 01.04.2022 в частині призупинення з нею дії трудового договору та застосуванні до спірних правовідносин ч. 2 ст. 235 КЗпП України за аналогією.

03.04.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

10.04.2023 року на адресу суду від представника позивича надійшла заява про зміну предмету позову.

12.04.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення.

20.04.2023 року на адресу суду від представника позивича надійшла відповідь на відзив.

05.06.2023 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесенною до протоколу судового засідання, прийнято до спільного розгялду заяву про збільшення позовних вимог та заяву про зміну предмету позову.

27.09.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

27.09.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

28.09.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

28.09.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення.

23.04.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення.

23.04.2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

11.03.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

17.03.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

02.04.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення.

11.06.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку.

Судовим розглядом встновлено, 04.02.2003 року Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно - західною залізницею» було видано наказ №ГОК-173/ос про прийняття ОСОБА_1 на посаду ревізора з контролю доходів відділу ревізій і контролю структурних підрозділів на Київській дирекції залізничних перевезень.

Наказом АТ «Укрзалізниця» №1987/ос від 18.08.2017 ОСОБА_1 було переведено на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 24 лютого 2022 року введено військовий стан в Україні.

Наказом АТ "Укрзалізниця" №Ц-42/6-В від 24.02.2022 року встановлено режим простою з 24.02.2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ "Укрзалізниця". Витяг Додатку до наказу містить прізвище ОСОБА_1 .

Наказом № Ц-42/12-В від 24.03.2022 року внесено зміни до наказу АТ "Укрзалізниця" від 24.02.2022 року №Ц-42/6-В, визначено період простою ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року.

Згідно до наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію Російської Федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів - наказано призупинити з 01.04.2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022 року та з 01.04.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, зазначеними в Додатку №1. Витяг даного Додатку містить прізвище ОСОБА_1 ,

25.07.2023 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» за п.5 ст.36 КЗпП України згідно наказу АТ «Укрзалізниця» № 1257/ос від 19.07.2023 року.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується відпрацювати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язані виплачувати працівникам заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому відповідними Указами були продовжені строки дії воєнного стану в Україні.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на викладене вище, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритет незастосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції від 15 березня 2022 року на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб (частина 2 статті 13 вказаного Закону).

Згідно із частиною 3 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином, наведена спеціальна норма Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надає право роботодавцю тимчасово призупиняти дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку з військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження 61-292св23).

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З метою визначення законності призупинення трудового договору з позивачем слід з`ясувати чи виникли в філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю такі обставини, які призвели до неможливості надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію можливості повноцінно організовувати процеси діяльності підприємства відповідача, та запровадження воєнного стану.

Відповідач посилався на те, що згідно з листом вих №ЦВА-18/124 від 01.04.2022 директором Департаменту внутрішнього аудиту та контролю О. Трояном було надано перелік працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з якими пропонується призупинити дію трудових договорів на період військового стану у зв`язку з можливістю надання роботи працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю внаслідок критичного зменшення обсягів робіт через військову агресію російської федерації проти України.

Згідно з Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку зі збитками через військову агресію російської федерації проти України, можливості повністю організовувати процеси діяльності Товариства, та проведення відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами) військового стану, керуючись ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» та іншими нормами законодавчих актів припинено з 01.04.2022 простим ОСОБА_1 та припинено з нею дію трудового договору з 01.04.2022 до припинення або скасування військового стану в Україні.

Відповідач надав до суду загальні відомості про збитки АТ «Українська залізниця» внаслідок військової агресії проти України, консолідовані фінансово-економічні показники за 1 квартал 2022 року та вказував на важливу роль АТ «Українська залізниця» у наданні допомозі громадянам, які постраждали внаслідок збройної агресії (надання гуманітарної допомоги, евакуація, будівництво житла.

Із наданих відповідей АТ «Укрзалізниця», а також та офіційного Веб-сайту (https://uz.gov.ua/) стверджується, що установа відповідача своєї діяльності не припинила, та оголошує конкурс на вибір на посаді.

Відповідач не має жодних підстав та доказів, які свідчили про неможливість надання АТ «Укрзалізниця» де працює ОСОБА_1 з посадовими обов`язками, що стають на час прийняття оспорюваного наказу.

Так, позивач виявляла бажання та мала об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці.

Водночас, відповідачем не доведено неможливості відновлення надання роботи позивачу, жодних даних про те, що робоче місце позивача знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що виключають можливість виконання обов`язків обома сторонами трудового договору.

05.12.2022 позивач звернулася до суду із зазначеним позовом про вирішення трудового спору, а тому строк такого звернення, передбачений ст. 233 КЗпП України позивачем не пропущений.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутися безпосередньо до суду із заявою про вирішення трудового спору. Право кожного на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір гарантовано статтями 8, 124 Конституції України.

Встановлений Законом № 2136-IX державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства про працю у період дії воєнного стану не підмінює порядок вирішення трудових спорів судом, а принцип верховенства права діє й в умовах воєнного стану та не піддається будь-яким обмеженням.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи порушення права позивача на працю, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява № 1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170)).

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України № 2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

З огляду на вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимог про скасування наказу АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос щодо працівника старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору.

Скасування наказу про призупинення дії трудового договору свідчить про фактичну наявність вимушеного прогулу працівника, викликаного незаконним наказом роботодавця.

Тому, у даному випадку, суд, керуючись відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України принципами верховенства права, вважає за можливе, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, застосувати за аналогією закону, що передбачено ст.ст. 2, 5, ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. 235 КЗпП, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судовим розглядом встановлено, що, 25.07.2023 року призупинений трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем був розірваний за власним бажанням позивача.

У відповідності до приписів ч.2 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Таким чином позовна вимога позивача про зобов`язання АТ «Укрзалізниця» допустити ОСОБА_1 до роботи на посаді старшого ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» не підлягає задоволенню, з огляду на те, що трудовий договір, який існував між ОСОБА_1 та АТ «Укрзалізниця» до 25.07.2023 року був розірваний за волевиявленням позивача та укладений новий трудовий договір на іншій посаді.

При цьому, до суду не надано і судом не встановлено об`єктивних доказів працевлаштування позивача та (або) отриманням нею заробітку (доходу) у період призупинення відповідачем дії трудового договору з 01.04.2022 року до 25.07.2023 року, за яких суд мав би підстави дійти висновку про те, що позивач не була позбавлена заробітку (доходу), як єдиного засобу існування (забезпечення потреб життєдіяльності).

З огляду на вищевказане, суд відхиляє доводи відповідача щодо відмови в позові з огляду на неможливість застосування ст. ст. 235, 236 КЗпП України, встановленням цими нормами права вичерпного переліку підстав виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині скасування наказу № 389/ос від 01.04. 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, укладеного з позивачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 25.07.2023 року (день звільнення з роботи у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця АТ «Укрзалізниця»), що складає 329 207,97 грн. (343 роб. днів х 959,79 грн. середньоденного заробітку).

Суд погоджується із визначеним відповідачем розміром середньоденного заробітку ОСОБА_1 у розмірі - 959 грн. 79 коп., виходячи з наданої відповідачем довідки № 115 від 07.03.2023 року.

Поряд з цим, 25.07.2023 ОСОБА_1 була звільнена з роботи у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» за п.5 ст.36 КЗпП України згідно наказу АТ «Укрзалізниця» № 1257/ос від 19.07.2023.

З огляду на вищевказане, не підлягають задоволенню позовні вимоги відновити попереднє становище у виконанні її трудових обов`язків, яке існувало до порушення, з 01.04.2022 року, оскільки з 25.07.2023 ОСОБА_1 була звільнена з роботи у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» за п.5 ст.36 КЗпП України згідно наказу АТ «Укрзалізниця» № 1257/ос від 19.07.2023.

Інші доводи сторін цих висновків суду не спростовують, тому суд їх відхиляє.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), від 09 грудня 1994 року, пункт 29, Серія A, № 303-A, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» [ВП] (Garcia Ruiz v. Spain) [GC], заява № 30544/96, пункт 26, ЄСПЛ 1999-I). Ці принципи застосовувалися у низці справ проти України (див., наприклад, рішення у справах «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47, від 15 листопада 2007 року, «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 25, від 18 липня 2006 року, та «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18 і 19, від 07 жовтня 2010 року).

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи, що при поданні позовної заяви позивач згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був частково звільнений від сплати судового збору, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача - 992,40 грн. судового збору, сплата якого позивачем підтверджується доказами по справі.

Крім того, слід стягнути із відповідача на користь держави - 3 292,08 грн. (тобто 1% від стягнутої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

На підставі вищевикладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», КЗпП України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-78, 81, 89,141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 293, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Скасувати наказ Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос щодо працівника старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 25.07.2023 року в розмірі 329 207,97 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 3 292,08 грн.

У задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Укрзалізниця», адреса: вул. Єжи Гейройця, 5, м. Київ, 03150, .

Повний текст судового рішення складено 03.07.2025 року.

Суддя О.М. Соколов