ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року

м. Київ

справа № 754/1080/24

провадження № 61-12594св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого- Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються, - державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Києва (м. Київ),

заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ВТБ Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Києва (м. Київ) (далі - Деснянський ВДВС у місті Києві), заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «КБ «ВТБ Банк»), в якій просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Деснянського ВДВС у місті Києві щодо незняття арешту з майна та розшуку з усього рухомого та нерухомого майна скаржника/боржника у ВП № НОМЕР_1;

- зобов`язати Деснянський ВДВС у місті Києві вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту майна та розшуку з усього рухомого та нерухомого майна скаржника/боржника.

Скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що з 22 серпня 2014 року на виконанні у Відділі державної виконавчої служби м. Києва Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС м. Києва Деснянського РУЮ у м. Києві) перебувало ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Деснянським районним судом міста Києва 07 липня 2014 року, про стягнення з нього на користь ПАТ «ВТБ Банк» 114 870,33 грн боргу. У рамках цього ВП постановою від 19 грудня 2014 року накладено арешт на його майно та оголошено заборону на відчуження, а 09 червня 2015 року оголошено розшук. 25 березня 2017 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV). Цей виконавчий лист повторно пред`явлено не було, ВП № НОМЕР_1 перебуває у стані «завершено» згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

Вказував, що 17 січня 2024 року він отримав від Деснянського ВДВС у місті Києві лист, яким йому повідомлено про залишення без задоволення його заяви про зняття арешту з майна у ВП № НОМЕР_1 з посиланням на статтю 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). Більш детальної інформації щодо виконавчого провадження йому не надано, оскільки воно знищене за строком зберігання.

Посилаючись на те, що ВП № НОМЕР_1 звершено, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ще у 2017 році, заявник уважав, що законних підстав для арешту та подальшого розшуку майна немає.

Короткий зміст ухвали суду першої апеляційної інстанції

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року, постановленою у складі судді Грегуля О. В., скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність Деснянського ВДВС у місті Києві щодо незняття арешту з майна та розшуку з усього рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_1 у ВП № НОМЕР_1.

Зобов`язано Деснянський ВДВС у місті Києві вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту майна та розшуку з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 .

Судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладено на Деснянський ВДВС у місті Києві пропорційно розміру задоволених вимог скарги.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів, які б свідчили про законність перебування майна скаржника під обтяженнями, накладеними при примусовому виконанні виконавчого документа, який повернуто стягувачеві та який на примусовому виконанні не перебуває.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року апеляційну скаргу державного виконавця Деснянського ВДВС у місті Києві - Горбатовського І. А. задоволено.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року скасовано та постановлено нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , стягувач - ПАТ «КБ «ВТБ Банк» на дії (бездіяльність) державного виконавця щодо незняття арешту та розшуку з майна у завершеному ВП № НОМЕР_1.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції встановив, що постановою державного виконавця від 25 березня 2016 року повернуто виконавчий документ стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, тому підстав для зняття арешту з майна боржника в силу вимог частини третьої статті 37 Закону № 1404-VIII немає.

Тому дійшов висновку, що у діях державного виконавця відсутні порушення норм Закону України «Про виконавче провадження», права ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні не порушені, а даних щодо закінчення виконавчого провадження чи визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку зі скасуванням судового рішення, на підставі якого видано такий документ, матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У вересні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 761/687/14 (провадження № 61-5887св23), від 20 березня 2024 року у справі № 2-1916/12 (провадження № 61-244св24).

Заявник указує, що твердження виконавчої служби про наявність заборгованості не може слугувати підставою для незняття заборон зі спливом семи років після закінчення виконавчого провадження.

Крім того, апеляційна скарга підписана особою, яка не мала права її підпису. Вона не містить документів, які можуть підтвердити повноваження державного виконавця Горбатовського І. А. діяти від імені Деснянського ВДВС у м. Києві.

Доводи інших учасників справи

У травні 2025 року державний виконавець Деснянського ВДВС у м. Києві Горбатовський І. А. подав додаткові пояснення у справі, які по суті є відзивом на касаційну скаргу, в яких, заперечуючи проти доводів ОСОБА_1 , просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

23 вересня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Деснянського районного суду міста Києва, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У жовтні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24).

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2025 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 серпня 2014 року державним виконавцем ВДВС м. Києва Деснянського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3189, виданого 03 липня 2014 року Деснянським районним судом міста Києва, стягувач - ПАТ «КБ «ВТБ Банк», боржник - ОСОБА_1

26 вересня 2014 року у ВП № НОМЕР_1 винесено постанови: про стягнення виконавчого збору, про стягнення витрат на проведення виконавчих дій, про арешт коштів боржника.

19 грудня 2014 року винесено постанову про арешт майна боржника у ВП № НОМЕР_1, а 09 червня 2015 року винесено постанову про розшук майна боржника у ВП № НОМЕР_1.

25 березня 2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно з пунктом 7 частини першої статті 47 Закону № 606-ХІV у ВП № НОМЕР_1.

Згідно з даними з витягу ВП-спецрозділ від 25 січня 2024 року, виконавчий лист № 2-3189, виданий Деснянським районним судом міста Києва 03 липня 2014 року, повернуто стягувачу 25 березня 2016 року, строк повторного пред`явлення до виконання - до 25 березня 2017 року.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що станом на 25 січня 2024 року зареєстровано обтяження на підставі постанови від 22 грудня 2014 року про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, видавник - ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві.

Листом начальника Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 15 січня 2024 року № 1241-Ю боржника повідомлено, що у відділі на виконанні перебувало ВП № НОМЕР_1 і виконавчий документ повернуто стягувачеві, строк зберігання виконавчих документів становив 3 роки, рекомендовано для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна звертатись до суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 03 липня 2014 року № 2-3189, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Згідно з частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках

і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом норми містяться у статті 56 Закону № 1404-VIII.

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - відповідно до статті 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі № 1404-VIII (чинному на час розгляду справи судами) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров?я, у зв?язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо

у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення,

а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.

Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент розгляду цієї справи)).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про цеу відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII (чинний на момент розгляду справи)).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження

№ 14-137цс24), до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі.

Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 60 Закону

№ 606-XIV з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Аналогічні положення містить частина третя статті 59 Закону № 1404-VIII (чинний на момент розгляду цієї справи).

Отже, визначення посадової особи, яка має повноваження зняти арешт з майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Установлено, що на виконанні ВДВС м. Києва Деснянського РУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 від 22 серпня 2014 року (дата відкриття) з примусового виконання виконавчого листа, виданого Деснянським районним судом міста Києва 07 липня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 114 870,33 грн боргу.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державним виконавцем у процесі здійснення виконавчого провадження, 19 грудня 2014 року накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, заявник, серед іншого, зазначив, що після повернення виконавчого документа стягувачу у 2017 році останній у встановлений законом трирічний строк повторно не пред`являв виконавчий документ для примусового виконання. Тобто виконавчий документ втратив законну силу, а стягувач - можливість повторно пред`явити виконавчий документ для примусового виконання. ВП № НОМЕР_1 перебуває у стані «завершено» згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. Крім того, Національним банком України прийнято рішення від 18 грудня 2018 року № 849-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВТБ Банк», який є стягувачем у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1. Таким чином, на думку заявника, у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 фактично відбулось припинення юридичної особи - стягувача, а виконання її обов`язків у вказаному виконавче провадження не допускає правонаступників.

15 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою про зняття арешту з усього майна у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1.

Листом начальника Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 15 січня 2024 року № 1241-Ю боржника повідомлено, що виконавчий документ у ВП № НОМЕР_1 25 березня 2017 року повернуто стягувачу згідно з пунктом 7 частини першої статті 47 Закону № 606-ХІV. У зв`язку з обмеженням строку зберігання виконавчих документів трьома роками детальної інформації щодо вказаного виконавчого провадження не надано, рекомендовано для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна звертатись до суду.

У відповідь на скаргу ОСОБА_1 , подану у цій справі, державний виконавець Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Горбатовський І. А. 25 січня 2024 року надав суду першої інстанції пояснення, які по суті є відзивом, у якому зазначив про відсутність підстав для зняття арешту з майна, яке належить ОСОБА_1 , у ВП № НОМЕР_1, оскільки відсутня інформація про сплату ним боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Серед іншого зазначив, що станом на 25 січня 2024 року відсутня інформація від поліції щодо виявлення розшукуваного транспортного засобу боржника, що підтверджує стан примусового виконання ВП № НОМЕР_1.

У пункті 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Деснянський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду відповідної заяви.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 повинен був зобов`язати Деснянський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та наявність/відсутність обставин повторного пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання, а також вжиття ним заходів, спрямованих на реальне виконання рішення суду, актуальність доводів державного виконавця щодо стану примусового виконання ВП № НОМЕР_1, та у залежності від цього прийняти рішення за скаргою ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

У статті 451 ЦПК України зазначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника

не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд апеляційної інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не надав оцінку доводам сторін, не повною мірою дослідив та оцінив докази у справі, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні скарги.

Узагальнюючи викладене, колегія судів констатує, що, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не дослідив матеріали відновленого виконавчого провадження та не встановив обставин і підстав його завершення, від чого залежить обґрунтованість або необґрунтованість скарги ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416, 418, 436 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець