КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 754/3039/23

номер провадження 22-ц/824/8683/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представники відповідача ОСОБА_3 , Петренко А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року /суддя Саламон О.Б./

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, визнання договору дарування недійсним та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, визнання договору дарування недійсним та поділ майна, а саме:

-встановити факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2013 року до 11 вересня 2022 року;

-визнати спільною сумісною власність ОСОБА_4 з ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Пежо», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 ;

-визнати недійсним договір дарування від 26 вересня 2022 року кв. АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_4 право власності на частину кв. АДРЕСА_1 ;

-виділити автомобіль марки «Пежо», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 у власність ОСОБА_2 та стягнути на його користь з ОСОБА_4 грошову компенсацію за частину ринкової вартості автомобіля в сумі 109 150 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 3 а.с. 62-73/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд не повно з`ясував обставини справи, зокрема проігнорував докази, які підтверджують факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю з травня 2013 року до вересня 2022 року. Апелянт стверджує, що сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом працювали на торгових точках, торгуючи фруктами та овочами, що дозволяло накопичувати кошти для придбання спірного майна. Позивач зазначає, що вона переїхала до ОСОБА_2 у 2013 році спочатку до його родини в м. Бориспіль, а згодом вони орендували квартири в АДРЕСА_2 (2013-2014), АДРЕСА_3 (2014-2017), АДРЕСА_4 (2017-2019), АДРЕСА_5 (2019-2021). У цей період сторони планували спільне майбутнє, включаючи купівлю житла та одруження, але відкладали реєстрацію шлюбу через необхідність накопичення коштів. Апелянт підкреслює, що автомобіль «Пежо» було придбано 05 квітня 2019 року за спільні кошти для потреб торгівлі, а квартиру АДРЕСА_6 - 19 квітня 2021 року після продажу іншої квартири в м. Черкасах, придбаної також за спільні кошти. Позивач стверджує, що вона брала активну участь у ремонті спірної квартири, купувала будівельні матеріали, побутову техніку (зокрема пральну машину), оплачувала комунальні послуги, що підтверджується квитанціями за 2021-2022 роки. Апелянт посилається на показання свідків ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ), які підтверджують спільне проживання сторін, їхню спільну роботу, відпочинок, а також сприйняття їх як подружжя оточуючими. Крім того, апелянт звертає увагу на медичну документацію 2018 року, де вказано адресу проживання позивача, листування 2014-2015 років, що свідчить про близькі стосунки, довідку ПриватБанку про платежі за медичні послуги для ОСОБА_2 , а також голосові повідомлення ОСОБА_5 , які підтверджують тривалість сімейних відносин. Апелянт зазначає, що позивач була зареєстрована у спірній квартирі з 26 січня 2022 року до 12 вересня 2022 року, що також свідчить про її проживання там разом з ОСОБА_2 . Апелянт підкреслює, що суд першої інстанції не врахував готовність позивача та її свідків пройти тест на поліграфі, тоді як відповідачі такої згоди не висловили. Крім того, ОСОБА_5 проігнорувала обов`язкову явку до суду, що, на думку апелянта, свідчить про її небажання спростовувати факти, викладені в позові. Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності, не надавши належної оцінки доказам позивача, і помилково застосував норми ст. 74 СК України, не визнавши спірне майно спільною сумісною власністю. Щодо договору дарування, апелянт стверджує, що його укладено без нотаріально посвідченої згоди позивача, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України. Апелянт також посилається на судову практику Верховного Суду, зокрема постанови від 14 березня 2019 року (справа №320/4964/17) та від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17), які підтверджують можливість визнання майна спільною сумісною власністю за наявності факту спільного проживання та спільної праці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Петренко А.С. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на відсутність належних доказів спільного проживання однією сім`єю та участі позивача у придбанні спірного майна. Відповідач стверджує, що ОСОБА_4 була лише найманою працівницею, яка працювала продавцем на торгових точках ОСОБА_2 , а її тимчасова реєстрація у спірній квартирі з 26 січня 2022 року до 12 вересня 2022 року була обумовлена домовленістю про сплату комунальних послуг у рахунок проживання. Представник ОСОБА_2 зазначає, що позивач не надала доказів оренди спільних квартир у м. Києві за вказаними адресами, ведення спільного бюджету чи побуту, а також її фінансової участі у придбанні автомобіля чи квартири. Відповідач посилається на постанови Деснянського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року (справи №754/8066/22 та №754/8064/22), щодо закриття провадження у адміністративних правопорушеннях за ст. 173-2 КУпАП через відсутність доказів спільного проживання сторін як сім`ї. Представник ОСОБА_2 підкреслює, що показання свідків позивача є упередженими, неточними або ґрунтуються на чутках, а деякі свідки (зокрема ОСОБА_12 ) мають особисту неприязнь до відповідача. Щодо документальних доказів, відповідач зазначає, що квитанції про оплату комунальних послуг не є доказом сімейних відносин, оскільки це був обов`язок позивача як зареєстрованої особи відповідно до ЖК України. Листування, медична документація та довідка ПриватБанку, на думку відповідача, не підтверджують спільного господарства, а скріншоти з соціальних мереж недостовірні, оскільки ОСОБА_2 не мав акаунту у ВКонтакті, а відео в інших мережах були загальнодоступними. Відповідач стверджує, що ОСОБА_2 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, з якою має спільну дитину, а позивач мала стосунки з іншою особою ( ОСОБА_15 ), що спростовує її твердження про сімейні відносини. Щодо голосових повідомлень ОСОБА_5 , відповідач вважає, що вони не підтверджують спільного проживання, а лише відображають емоційні висловлювання, не пов`язані з юридичними фактами. Представник ОСОБА_2 також звертає увагу на відсутність доходів у позивача за період 2013-2023 років, що підтверджується відповідями податкової служби, що унеможливлює її фінансову участь у придбанні майна. Натомість ОСОБА_5 довела свою фінансову спроможність, оскільки спірна квартира була придбана за кошти від продажу іншої квартири в АДРЕСА_7 ), що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року. Договір дарування від 26 вересня 2022 року, на думку відповідача, укладено правомірно, оскільки ОСОБА_2 не перебував у зареєстрованому шлюбі, а згода позивача не була потрібна через відсутність сімейних відносин. Відповідач посилається на норми ст. 77-81 ЦПК України, які вимагають належних та достовірних доказів, і стверджує, що позивач не виконала тягар доказування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що автомобіль марки «Пежо», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , придбано ОСОБА_2 05 квітня 2019 року, а квартиру АДРЕСА_1 - 19 квітня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу. 26 вересня 2022 року ОСОБА_2 подарував цю квартиру своїй матері, ОСОБА_5 , за договором дарування, посвідченим нотаріусом. ОСОБА_4 була зареєстрована у цій квартирі з 26 січня 2022 року до 12 вересня 2022 року, після чого її знято з реєстрації за заявою власника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст. 3 СК України, яка визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки; ст. 74 СК України, яка встановлює, що майно, набуте за час спільного проживання без шлюбу, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором; ст. 369 ЦК України, яка регулює розпорядження спільною сумісною власністю за згодою всіх співвласників; ст. 215 ЦК України, яка передбачає підстави визнання правочину недійсним. Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивач не довела факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , а отже, спірне майно не є спільною сумісною власністю, що виключає необхідність згоди позивача на укладення договору дарування.

З таким висновком суду апеляційний суд погоджується, з наступних підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував докази спільного проживання сторін, не є переконливими.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року (справа №320/4964/17) зазначив, що для визнання осіб членами однієї сім`ї необхідні факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат на утримання житла, ремонту, а також інших обставин, що підтверджують реальність сімейних відносин.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку наданим позивачкою доказам, зокрема квитанції про оплату комунальних послуг, медичну документацію, листування, довідка ПриватБанку, показання свідків, і дійшов обґрунтованого висновку, що вони не підтверджують спільного проживання однією сім`єю у період з травня 2013 року до вересня 2022 року. Квитанції про оплату комунальних послуг за 2021-2022 роки стосуються періоду, коли позивач була зареєстрована у спірній квартирі, але, як правильно зазначив суд, це є її обов`язком як користувача житла відповідно до ЖК України, а не доказом сімейних відносин. Медична документація 2018 року вказує на адресу позивача, але не підтверджує спільного проживання з відповідачем. Листування 2014-2015 років та довідка ПриватБанку про окремі платежі не містять відомостей про спільний бюджет чи господарство. Показання свідків ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ) частково підтверджують знайомство сторін та їхню спільну діяльність, але не містять конкретних фактів про ведення спільного господарства чи спільний бюджет. Більше того, деякі свідки (зокрема ОСОБА_14 як мати позивача) є зацікавленими особами, а їхні показання ґрунтуються на припущеннях або повідомленнях інших осіб, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 90 ЦПК України. Постанови Деснянського районного суду від 22 листопада 2022 року (справи №754/8066/22 та №754/8064/22) прямо вказують на відсутність доказів спільного проживання сторін як сім`ї, що додатково підтверджує висновки суду першої інстанції.

Доводи апелянта про ігнорування судом голосових повідомлень ОСОБА_5 також не можуть бути підставою для скасування рішення. Ці повідомлення, як встановлено судом першої інстанції, мають емоційний характер і не містять чітких юридичних фактів, що підтверджують спільне проживання сторін. Крім того, ОСОБА_5 стверджує, що спірна квартира була придбана за її кошти, отримані від продажу іншої квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року. Позивач не спростувала ці твердження документально, а відповіді податкової служби підтверджують відсутність у неї доходів за період 2013-2023 років, що унеможливлює її фінансову участь у придбанні спірного майна.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення принципу змагальності та ненадання оцінки доказам, колегія суддів також вважає їх безпідставними.

Суд першої інстанції дослідив усі подані докази, надав їм оцінку у мотивувальній частині рішення, обґрунтував причини їх відхилення, що відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. Відмова ОСОБА_5 з`явитися до суду не вплинула на повноту розгляду, оскільки її позиція була представлена через відзив. Готовність позивача пройти тест на поліграфі не є процесуально значущою, оскільки суд оцінює лише належні та допустимі докази відповідно до ст. 77-81 ЦПК України.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу підтверджують правомірність висновків суду першої інстанції. Представник ОСОБА_2 обґрунтовано вказує на відсутність доказів спільного проживання, фінансової участі позивача у придбанні майна, а також на правомірність договору дарування, оскільки ОСОБА_2 не потребував згоди позивача через відсутність сімейних відносин. Доводи про упередженість свідків позивача, недостовірність скріншотів із соціальних мереж та емоційний характер голосових повідомлень ОСОБА_5 є переконливими та узгоджуються з матеріалами справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: