АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року

м. Чернівці

справа № 716/10/25

провадження № 22-ц/822/460/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Перепелюк І. Б.

секретар Бугай В. М.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .

Просив суд:

звільнити з 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються за рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року у справі № 716/2475/23;

визнати таким, що не підлягає виконанню з 27 вересня 2024 року виконавчий лист, виданий на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року у справі 716/2475/23;

звільнити ОСОБА_1 з 27 вересня 2024 року від сплати заборгованості по аліментах на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються за рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року у справі 716/2475/23.

Позов обґрунтований тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11 лютого 2019 року згідно з рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також чотирьох повнолітніх дітей.

З середини 2023 року ОСОБА_4 переїхав до Німеччини, де проживає окремо від батьків.

З 22 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача та його дружини народилася донька ОСОБА_6 .

Крім того дружина позивача має дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біологічний батько якої позбавлений батьківських прав.

Зазначає, що позивач ОСОБА_1 утримує трьох неповнолітніх дітей (сина ОСОБА_4 , дочку ОСОБА_6 , дочку дружини ОСОБА_7 ) та дружину.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року у справі № 716/2475/23 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини задоволено повністю.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26.09.2024 скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 додаткових витрат на утримання дитини в сумі 4 750 гривень, в частині стягнення аліментів рішення залишено без змін.

12 грудня 2024 року відкрито виконавчі провадження.

Вказує, що син ОСОБА_4 з 15 листопада 2023 року проживає окремо від батьків у місті Аахен в Німеччині. В даному випадку вважає, що обставиною, яка змінилася та має істотне значення, є зміна місця проживання дитини окремо від батьків.

Також вказує на те, що на примусовому виконанні у органах державної виконавчої служби з 12 грудня 2024 року перебуває виконавче провадження № 76761935, відкрите на підставі виконавчого листа, виданого 25 листопада 2024 року, згідно з рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року у справі № 716/2475/23.

У зв`язку з припиненням стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини (у разі задоволення позову), вважає, що вищевказаний виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню з 27 вересня 2024 року.

Також вказує, що відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 12 грудня 2024 року у виконавчому провадженні № 76761935 борг ОСОБА_1 зі сплати аліментів у даному виконавчому провадженні складає 36 279 гривень.

При цьому нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, що дитина перестала перебувати на утриманні проживати разом з тим з батьків з ким вона проживала на момент ухвалення такого рішення, та постійно проживає з тим, хто сплачує аліменти.

У матеріалах справи наявні докази перебування неповнолітнього сина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні матері ОСОБА_2 , оскільки остання хоч і не проживає з ним на регулярній основі, однак систематично утримує його, забезпечує його матеріальними благами, дбає про його освітній рівень та навчання. Факт припинення утримання неповнолітньої дитини відповідачкою не доведено.

В зв`язку з наведеним суд відхилив посилання позивача на те, що з 27 вересня 2024 року неповнолітній ОСОБА_4 проживає самостійно та не перебуває на утриманні матері, що виключає можливість сплати аліментів позивачем.

Більше того, суди у справі № 716/2475/23, вирішуючи питання про стягнення ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , встановили факт того, що син сторін тимчасово проживає в Німеччині і дана обставина викликана військовими діями в Україні та навчанням.

У зв`язку із викладеним, вимога сторони позивача про звільнення від сплати аліментів не підлягає задоволенню, оскільки вона є необґрунтованою та не доведена належним чином, спростована наявними в матеріалах справи доказами.

Вимога позивача про визнання виконавчого листа, виданого 25 листопада 2024 у справі № 716/2475/23 щодо стягнення аліментів є похідною від основної вимоги. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні такої основної вимоги, то відповідно не підлягає задоволенню і зазначена вимога. Обов`язок щодо сплати боржником аліментів до досягнення ОСОБА_4 повноліття регламентований судовим рішенням.

Крім того, оскільки судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що дитина перебувала на утриманні матері та періодично останні проживали разом, то відсутні також підстави для задоволенні вимоги про звільнення позивача від сплати заборгованості по сплаті аліментів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , просить рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що полягає у неповноті встановлення обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Вказує на те, що нарахування аліментів за період коли дитина не проживала з їх отримувачем суперечить положенням статті 181 СК України, відповідно до якої кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не врахував, що: 1) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на час звернення із цим позовом виповнилось 17 років проживає окремо від батьків в Німеччині; 2) ) ОСОБА_4 має право у разі необхідності самостійно звернутися із позовом про стягнення на його користь аліментів з обох батьків; 3) законом закріплено принцип рівності та однакової відповідальності обох батьків щодо виховання та утримання дитини, а з матеріалів справи вбачається, що позивачем понесено витрати на утримання неповнолітнього сина у сумі 88 332 гривні.

З урахуванням предмета доказування у цій справі обов`язковою обставиною, яка підлягає встановленню і від якої залежить правильне вирішення спору, є те з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом з одержувачем аліментів чи їх платником.

У цій справі такою обставиною є зміна місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з 27 вересня 2024 року проживає окремо від батьків.

Узагальненні доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 , інтересах якої діє ОСОБА_9 , подала відзив на апеляційну скаргу.

Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує на те, що будь-яких доказів на підтвердження обставин щодо добровільної сплати позивачем коштів на утримання їх неповнолітнього сина після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів не надано.

Посилання на понесення ОСОБА_1 витрат на утримання неповнолітнього сина у сумі 88 332 гривні є безпідставним, оскільки частина цих коштів сплачена на час вирішення судової справи про стягнення аліментів, а інша в рахунок заборгованості по аліментах.

Вважає, що позивач не довів існування обставин, з якими закон пов`язує можливість припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати заборгованості за ними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 лютого 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Городенківським райвідділом РАЦСу Івано-Франківської області 03 червня 1989 року актовим записом № 46, розірвано.

ОСОБА_1 та ОСОБА_10 є батьками неповнолітнього (на час розгляду справи у суді першої інстанції) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу з реєстру Кадубовецької територіальної громади Чернівецького району Чернівецької області від 2 грудня 2023 року ОСОБА_4 16 травня 2007 року зареєстрований на АДРЕСА_1 .

Неповнолітній ОСОБА_4 на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року у справі № 716/2475/23 в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини доходів (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 грудня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.

12 грудня 2024 року головним державним виконавцем Заставнівського відділу державної виконавчої служби у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Вікірюком М. М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 76761935 за виконавчим листом № 716/2475/23, виданим Заставнівським районним судом Чернівецької області 25 листопада 2024 року.

Згідно з розрахунком заборгованості у виконавчому провадженні № 76761935 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 12 грудня 2024 року складала 39 302 гривні 25 копійок.

В матеріалах справи наявні докази переказу грошових коштів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у сумі 15 050 гривень 25 серпня 2023 року, 10 050 гривень 21 грудня 2023 року, та на користь ОСОБА_4 у сумі 15 000 гривень 14 травня 2024 року, 15 000 гривень 14 травня 2024 року, 3 000 гривень 20 червня 2024 року.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком неповнолітньої дитини вимог про припинення стягнення аліментів на утримання дитини, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Щодо позовної вимоги про припинення стягнення аліментів

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю в Німеччині.

Такий висновок суду є помилковим, оскільки дана обставина не підтверджена належними та допустими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачка лише кілька разів виїжджала за межі України для зустрічей із сином та перебувала закордоном нетривалий час у період з 2023 по 2024 роки.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 проживає окремо від батьків.

Однак сам факт не проживання відповідачки із сином за обставин цієї справи не може слугувати підставою для припинення стягнення аліментів із позивача, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Колегія суддів при вирішенні цього спору бере до уваги, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Вирішуючи спір, суд першої дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги в частині припинення стягнення аліментів, оскільки позивач будь-яких доказів на обґрунтування своїх вимог щодо постійного проживання дитини з ним не надав, а відтак відсутні підстави для припинення стягнення аліментів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 761/8374/20-ц (провадження № 61-5840св22).

Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину.

Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.

За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22).

У постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 223 ЦПК України 2004 року. Отже, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним».

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

За обставин цієї справи син сторін ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_5 і на час подання позову та розгляду справи в суді досяг 17 років, а отже він в силу вищенаведених норм чинного законодавства може вільно обирати собі місце проживання з кимось з батьків, які мають у власності житлові приміщення.

Разом з цим судами встановлено, що на даний час неповнолітній ОСОБА_4 в Німеччині, де проходить навчання.

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 18 ЦПК України визначено обов`язковість судового рішення.

У контексті положень статей 129, 129-1 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 2, 18 ЦПК України виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією із гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

Колегія суддів виходить з того, що судове рішення є актом судового розгляду справи, його метою є досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах, воно є обов`язковим до виконання. У резолютивній частині рішення суду знаходить відображення присуд суду, в якому викладено висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

Як встановлено судами рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року у справі № 716/2475/23 в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини доходів (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 грудня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.

На підставі зазначеного судового рішення виникло правовідношення, в якому ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти у відповідному розмірі, а ОСОБА_2 зобов`язана використовувати отримувані нею аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 відповідно до вимог закону.

Посилання позивача на те, що зміна неповнолітнім сином місця проживання і як наслідок наявність підстав для припинення стягнення аліментів є безпідставним з огляду на таке.

Верховний Суд у постанові від 3 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20) вказав на те, що наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір.

Застосовуючи вказаний висновок до спірних правовідносин колегія суддів приходить до висновку, що підставою для припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 є зміна обставин у порівнянні із фактичними обставинами справи № 716/2475/23, які у своїй сукупності вказують на те, що неповнолітній ОСОБА_4 проживає з позивачем і останній бере більш активну участь у вихованні та утриманні сина у порівнянні з його матір`ю.

Разом з цим за встановлених судами у справі № 716/2475/23 обставин, « ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_4 зареєстровані на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 несе основний тягар як матеріального утримання дитини, так і його виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, організацію його життя.

Неповнолітній ОСОБА_4 на даний час проживає по АДРЕСА_2 у зв`язку із навчанням.

Отже, проживання неповнолітнього ОСОБА_4 за іншою адресою, зумовлене навчанням.

Водночас ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду зазначив, що ОСОБА_2 з неповнолітнім ОСОБА_4 не проживають по місцю реєстрації в с. Кадубівці Чернівецького району Чернівецької області. Фактичним місцем проживання ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_3 .

Також ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду вказав, що неповнолітній ОСОБА_4 не є членом його сім`ї, не проживає з батьком ОСОБА_1 »

Позивач звертаючись із цим позовом не довів зміну обставин, які б надавали йому право на припинення стягнення аліментів проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з ним та/або перебування сина на його повному утриманні.

Сама по собі обставина окремого проживання неповнолітнього ОСОБА_4 в Німеччині не є підставою припинення стягнення аліментів з позивача.

Більше того в результаті задоволення цього позову порушуватиметься право ОСОБА_4 гарантоване статтею 180 СК України, що також не відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, на що звернув увагу Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22)

Також колегія суддів враховує, що відповідно до статті 179 СК України самостійне отримання аліментів неповнолітньою дитиною є її правом. Однак, ОСОБА_4 не звертався до суду із відповідним позовом, направленим на його реалізацію.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем обставини проживання його сина ОСОБА_4 на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі разом з ним, так і обставини його більш активної участі у вихованні та утриманні сина у порівнянні із відповідачкою після ухвалення судом рішення у справі № 716/2475/23, і як наслідок наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість припинення стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги відповідних висновків суду не спростовують.

Щодо позовної вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментами

Суд першої інстанції не врахував, що позов про звільнення від сплати заборгованості за аліментами заявлено також з підстав визначених статтею 197 СК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.

За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на те, що нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з одержувачем аліментів, суперечить цільовому призначенню аліментів та є підставою для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за відповідний період, оскільки як зазначалось вище аліменти є власністю дитини, а зобов`язання ОСОБА_1 по утриманню його неповнолітнього сина не припинилося. Обставин, які б слугували підставою для припинення відповідного обов`язку судами не встановлено.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 184/1781/22 (провадження № 61-2063св24).

Суд першої інстанції хоча й прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, проте належним чином не мотивував свого рішення, в зв`язку з чим підлягає зміні мотивувальна частина оскаржуваного рішення.

Щодо позовної вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню

Цивільне судочинство відповідно до Цивільного процесуального кодексу України здійснюється у порядку наказного, позовного (загального або спрощеного) та окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Спори про право цивільне розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Порядок розгляду заяв про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню врегульований розділом VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)».

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

За змістом статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що нормами процесуального закону передбачено окремий порядок розгляду заяв про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.

У справі, що переглядається, позивач на власний розсуд та на свій власний ризик застосування судом у подальшому несприятливих для себе процесуальних наслідків визначив предмет позову.

Кожна з пред`явлених ОСОБА_1 вимог і про припинення стягнення аліментів на утримання дитини, і про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, і про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, має кваліфікаційну ознаку «позовної» вимоги, адже вони об`єднані в одній позовній заяві.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про порушення ОСОБА_1 правил об`єднання позовних вимог, адже в поданій позовній заяві він об`єднав дві вимоги, які підлягають розгляду в порядку позовного провадження, з вимогою, яка не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Таке об`єднання в одній позовній заяві вимог, які підлягають розгляду в порядку позовного провадження, і вимоги, яка не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, не є підставою для застосування положень частини шостої статті 188 ЦПК України щодо роз`єднання позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 761/22635/21 (провадження № 61-4493св22) дійшов висновку, що за встановлених судами обставин об`єднання у позовній заяві вимог, одна з яких підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні, а інша розгляду в позовному провадженні в порядку цивільного судочинства не підлягає (про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню), а також за відсутності підстав для застосування положень частини шостої статті 188 ЦПК України суди зробили правильний висновок про повернення позовної заяви на підставі пункту 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України.

Отже, судом першої інстанції помилково відкрито провадження за позовною вимогою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та закриття провадження у цій частині на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 06 березня 2025 року частково ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а тому слід змінити мотивувальну частину рішення щодо вирішення позовних про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, відповідно до змісту цієї постанови.

Рішення суду першої інстанції від 06 березня 2025 року щодо вирішення позову про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, слід скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, закрити.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року щодо вирішення позовних вимог про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та звільнення від сплати заборгованості за аліментами відповідно до змісту цієї постанови.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року щодо вирішення позову про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, закрити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 10 липня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Наталія ПОЛОВІНКІНА

Ірина ПЕРЕПЕЛЮК