ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/2050/21 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко Л. М.
Провадження № 22-ц/818/182/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 травня 2024 року, по справі №638/2050/21, за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про компенсацію моральної шкоди, заподіяної тривалими незаконними діями посадовими особами МВС України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, в якій з урахуванням уточнень просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 720000 грн.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що 19 лютого 2010 року слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області була порушена кримінальна справа № 59100063 за фактом шахрайства за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України по відношенню невстановленої особи.17 червня 2010 року зазначена кримінальна справа була передана до СУ УМВСУ в Полтавської області. 02 вересня 2010 року працівниками СУ УМВСУ в Полтавської області було проведено обшук за місцем проживання позивача. 13 вересня 2010 року слідчим Дичук І.А. відносно позивача було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 15 листопада 2010 року слідчим Лоскот С.С. порушено кримінальну справу № 10231067 відносно позивача за ознаками ч. 2,3, ст. 358 КК України. 15 листопада 2010 року слідчий ОСОБА_2 об`єднати кримінальні справи № 59100063 та № 10231067 та присвоїла єдиний реєстраційний номер 10231067. 08 листопада 2010 року слідчий Лоскот С.С. винесла постанову про притягнення позивача в якості обвинуваченого за ч. 4 ст. 190, ч. 2,3, ст. 358 КК України. 08 листопада 2010 року позивач був оголошений у розшук. 21 липня 2011 року кримінальна справа відносно позивача була закрита на підставі п. 2 ст. 213, п. 2 ст. 6 КПК України. Позивач зазначає, що тривалими неправомірними і незаконними діями слідчі заподіяли йому моральну шкоду, оскільки з їх вини не поновлені порушені права позивача, ОСОБА_1 був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушене психологічне благополуччя позивача. Позивач оцінив моральну шкоду у розмірі 720000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 64000 компенсації моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , не надано судових рішень про визнання незаконним його притягнення до кримінальної відповідальності, незаконності проведення обшуків та виїмки, незаконності накладення арешту на майно.

Вказує, що рішення судами за наведеними фактами не приймалися, підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду не має.

Вважає, що судом першої інстанції на час розгляду справи та винесення рішення помилково застосовано мінімальну заробітку плату у розмірі 8000 грн., та не враховано, що у ч.2 ст.8 Закону України «Про державний бюджет України за 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішення суду на рівні 1600 грн., внаслідок цього суд помилився із розміром відшкодування моральної шкоди.

Звертає увагу на те, що позов у заявленому розмірі не доведений, та що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Вказує, що постановою від 21 липня 2011 року встановлена неправомірність дій слідчих відповідача, а тому в наявності передбачені законом підстав для відшкодування завданої такими діями моральної шкоди.

Вважає, що судом розмір моральної шкоди визначено відповідно до поданих доказів, вимог розумності і справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеню вини особі, якій завдав моральної шкоди.

До Харківського апеляційного суду також надійшло клопотання представника Ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області Людмили Пуніної про закриття провадження у справі № 638/2050/21 за позовом ОСОБА_1 , оскільки наразі є рішення суду, яке набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що є підтсвою для закриття провадження по цій справі згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На обґрунтування зазначила, що на стадії апеляційного розгляду справи їм стало відомо про те, що у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала справа № 638/13237/13-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Слідчого Управління МВС України в Полтавській області, прокуратури Полтавської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів.

Звертає увагу, що відповідачем по вказаній вище справі № 638/13237/13-ц було Слідче Управління МВС України в Полтавській області, яке є структурним підрозділом УМВС України в Полтавській області (код в ЄДР 08592276), а отже є однією юридичною особою.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.12.2013 у справі № 638/13237/13-ц було стягнуто за рахунок Державного бюджету України в особі Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 грн. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04.02.2014 у справі № 638/13237/13-ц за скаргою Державної казначейської служби було змінено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.12.2013, та стягнуто за рахунок Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн. замість 25000 грн, внаслідок чого вказане рішення суду першої інстанції набуло законної сили.

З вказаного рішення вбачається, що позивач у справі 638/13237/13-ц обґрунтував свої вимоги тими ж самими підставами, як і у даній справі, а тому є підстави для закриття провадження у справі № 638/2050/21 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Колегія суддів обговорила доводи вказаної заяви, перевірила матеріали справи, та вважає, що вона підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Rеs judicata (скорочений вислів лат. «вирішена справа» від «res judicata pro veritate habetur» судове рішення слід визначати за істину) - це юридичний принцип, згідно з яким остаточне рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для сторін та не може бути переглянуте, за винятком певних випадків, передбачених законом. Принцип праової визначеності або остаточності рішення є складовою частиною верховенства права, ст. 10 ЦПК України, та запобігає повторному розгляду однієї і тієї ж справи між тими самими сторонами з тим самим предметом і підставами позову.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що "згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами".

Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі".

Згідно рішення судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року у справі № 638/13237/13-ц (провадження № № 22-ц/790/1452/14) за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Слідчого Управління МВС України в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів було апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2013 року змінено.

Стягнуто за рахунок Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень замість 25 000 (двадцяти п`яти тисяч) гривень.

В іншій частині рішення суду - залишено без змін.

При цьому вказаним рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року у справі № 638/13237/13-ц були встановлені наступні обставини.

«У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Державної казначейської служби України, Слідчого Управління МВС України в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 19.02.2010 року слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області була порушена кримінальна справа за фактом шахрайства за ознаками ч.4 ст. 190 КК України. 17.06.2010 року зазначена кримінальна справа була передана до СУ УМВСУ в Полтавській області. 02.09.2010 року працівники СУ УМВСУ в Полтавській області провели за місцем його проживання незаконний обшук, вилучивши належне йому майно. 13.09.2010 року слідчим СУ УМВСУ в Полтавській області відносно позивача була порушена кримінальна справа за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України. 05.11.2010 року слідчим була винесена постанова про притягнення позивача в якості обвинуваченого, а 08.11.2010 року останній був оголошений у розшук. 21.07.2011 року кримінальна справа відносно ОСОБА_1 була закрита за відсутністю в його діях ознак складу злочину. Вважає, що діями відповідачів щодо незаконного порушення кримінальної справи, незаконного обшуку, незаконного оголошення у розшук, незаконного накладення арешту на майно, незаконного притягнення в якості обвинуваченого, йому були заподіяні моральні страждання, які виявились у тривалому незаконному перебуванні під слідством, розповсюдженні цієї інформації у засобах масової інформації, почутті страху та несправедливості, приниженні честі та гідності, неможливості працювати в цей період часу, почутті сорому, відчаю, тривалого душевного болю. На підставі викладеного просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 551002 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто за рахунок Державного бюджету України в особі Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Матеріалами справи встановлено, що 13.09.2010 року старшим слідчим СУ УМВСУ в Полтавській області було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

05.11.2010 року старшим слідчим СУ УМВСУ в Полтавській області порушено кримінальну справу відносно позивача за ознаками ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України.

08.11.2010 року відносно ОСОБА_1 винесена постанова про притягнення в якості обвинуваченого за ст.ст. 190 ч.4, 358 ч.2, ч.3 КК України і в цей же день він оголошений у розшук.

Також 08.11.2010 року був накладений арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_1

21.07.11 року кримінальна справа відносно позивача була закрита на підставі п. 2 ст. 213, п.2 ст. 6 КПК України, тобто за відсутністю у його діях ознак інкримінованих злочинів. Знятий арешт з майна. Прийняте рішення про повернення вилучених особистих речей.

Загальний час знаходження позивача під слідством складає 10 місяців.» (а.с. 75-76).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2013 року у справі № 638/13237/13-ц (провадження « 2/638/4937/13) також встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Державної казначейської служби України, Слідчого Управління МВС України в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.02.2010 року слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області була порушена кримінальна справа за фактом шахрайства за ознаками ч.4 ст. 190 КК України. 17.06.2010 року зазначена кримінальна справа була передана до СУ УМВСУ в Полтавській області. 02.09.2010 року працівники СУ УМВСУ в Полтавській області провели за місцем його проживання незаконний обшук, вилучивши належне йому майно. 13.09.2010 року слідчим СУ УМВСУ в Полтавській області відносно позивача була порушена кримінальна справа за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України. 05.11.2010 року слідчим була винесена постанова про притягнення позивача в якості обвинуваченого, а 08.11.2010 року останній був оголошений у розшук. 21.07.2011 року кримінальна справа відносно ОСОБА_1 була закрита за відсутністю в його діях ознак складу злочину. Вважає, що діями відповідачів щодо незаконного порушення кримінальної справи, незаконного обшуку, незаконного оголошення у розшук, незаконного накладення арешту на майно, незаконного притягнення в якості обвинуваченого, йому були заподіяні моральні страждання, які виявились у тривалому незаконному перебуванні під слідством, розповсюдженні цієї інформації у засобах масової інформації, почутті страху та несправедливості, приниженні честі та гідності, неможливості працювати в цей період часу, почутті сорому, відчаю, тривалого душевного болю. На підставі викладеного просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 551002 грн (а.с. 73-74)

У даній справі № 638/2050/21 ОСОБА_1 звернувся до суду 15 лютого 2021 року з тотожними позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, та після їх уточнення просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 720000 грн.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що 19 лютого 2010 року слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області була порушена кримінальна справа № 59100063 за фактом шахрайства за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України по відношенню невстановленої особи.17 червня 2010 року зазначена кримінальна справа була передана до СУ УМВСУ в Полтавської області. 02 вересня 2010 року працівниками СУ УМВСУ в Полтавської області було проведено обшук за місцем проживання позивача. 13 вересня 2010 року слідчим Дичук І.А. відносно позивача було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 15 листопада 2010 року слідчим Лоскот С.С. порушено кримінальну справу № 10231067 відносно позивача за ознаками ч. 2,3, ст. 358 КК України. 15 листопада 2010 року слідчий ОСОБА_2 об`єднати кримінальні справи № 59100063 та № 10231067 та присвоїла єдиний реєстраційний номер 10231067. 08 листопада 2010 року слідчий Лоскот С.С. винесла постанову про притягнення позивача в якості обвинуваченого за ч. 4 ст. 190, ч. 2,3, ст. 358 КК України. 08 листопада 2010 року позивач був оголошений у розшук. 21 липня 2011 року кримінальна справа відносно позивача була закрита на підставі п. 2 ст. 213, п. 2 ст. 6 КПК України. Позивач зазначає, що тривалими неправомірними і незаконними діями слідчі заподіяли йому моральну шкоду, оскільки з їх вини не поновлені порушені права позивача, ОСОБА_1 був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушене психологічне благополуччя позивача. Позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 720000 грн.

В якості відповідачів ОСОБА_1 вказав у позові Міністерства внутрішніх справ України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач у своєму позові, з яким він повторно звернувся до суду по суті вказав тотожні підстави позову, які стосуються обставин притягнення його до кримінальної відповідальності в одній і тій же справі за тим самим обвинуваченням, досудове слідство за якою велось тим самим слідчим. Моральна шкода також обґрунтована тими самими підставами. Важливим є також те, що у обох випадках звернення до суду позивач зазначає, що заподіяно йому моральну шкоду однаковими тривалими неправомірними і незаконними діями слідчого, а стягнення відбувається за рахунок Державного бюджету України.

Той факт, що у першій справі відповідачем було заявлено позов до Слідчого Управління МВС України в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, а у другій - Міністерство внутрішніх справ України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області не змінює зміст спірних правовідносин, оскільки у обох справах відповідач в якості підстав позову покликається на однакові неправомірні дії службових осіб одного правоохоронного органу - СУ УМВСУ в Полтавській області, який діяв у спірних правовідносинах від імені держави, та який є структурним підрозділом Управління МВС України в Полтавській області, що був відповідачем в кожній з цих справ. Таким чином по суті підставою позову у обох цих справах ОСОБА_1 вказав тотожні вимоги, а суд двічі їх розглянув.

За таких обставин суд першої інстанції мав усі підстави для закриття провадження у даній справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, але позивач при повторному зверненні до суду у лютому 2021 року про наявність вказаних рішень Дзержинського районного суду м. Харкова та Апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року у справі № 638/13237/13-ц, а також про те, що він вже звертався до суду з таким позовом у серпні 2013 року суду всупереч вимог п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не повідомив, внаслідок чого відбулося подвійне притягнення держави до цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України 1. Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 255, 259, 374, 377, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ :

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 травня 2024 року скасувати.

Провадження у справі позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про компенсацію моральної шкоди, заподіяної тривалими незаконними діями посадовими особами МВС України - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складений 07 липня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

О.Ю.Тичкова.