КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9949/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Гринчак О.І. у м. Київ 03 березня 2025 року, повний текст рішення складено 03 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів на утримання дітей,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2023 року за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі 40000 грн. щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття.

Позов мотивувала тим, що 29 червня 2023 року Деснянським районним судом м. Києва видано судовий наказ № 754/8519/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 23 червня 2023 року і до досягнення старшим сином повноліття. В грудні 2023 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, а 26 квітня 2024 року на її звернення було надано розрахунок заборгованості по аліментам. Відповідно до цього розрахунку, ОСОБА_2 за вказаний період отримував високі та стабільні доходи, які дозволяють йому сплачувати аліменти у значно більшому розмірі, ніж він сплачує на даний час. Заборгованість станом на день подання позову відповідачем повністю сплачена, що підтверджує наявність в нього достатньо високого доходу для утримання двох неповнолітніх дітей, але не дивлячись на це, він сплачує аліменти на двох дітей в розмірі 4966 грн. на місяць, що підтверджується платіжними квитанціями. Такий розмір аліментів не є пропорційним витратам, які несе позивач на утримання дітей, та є недостатнім для їх повного всебічного та гармонійного розвитку, через що виникає потреба у зверненні до суду з даним позовом.

Вказувала, що збільшення вікових потреб дітей з часу присудження аліментів у 2023 році, їх розмір, визначений судовим наказом від 29 червня 2023 року, фактична їх сплата відповідачем станом на день подання позову не може задовольнити необхідні потреби дітей та не повністю відповідає вимогам ст. 141 СК України стосовно рівності обов`язків батьків щодо дитини. Діти проживають з нею і на їх утримання з метою повного, всебічного та гармонійного розвитку витрачаються кошти в сумі 80000 грн. Лише на харчування дітей витрачається понад 20000 грн. щомісячно, крім того, у дітей наявна потреба у постійній зміні сезонного одягу, витрати на особисту гігієну, виникає потреба у додаткових витратах на відвідування спортивних секцій та гуртків, медичне страхування життя, відвідування лікарів, придбання медичних препаратів, оздоровчий відпочинок, всі ці витрати повинні розподілятися між батьками порівну, дотримуючись принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо піклування дітей. Разом із тим, відповідачем сплачуються лише аліменти в розмірі 4966 грн. на місяць, що не покриває всіх витрат дітей для їх повного та всебічного розвитку, порушує принцип рівності щодо матеріального забезпечення батьками дітей. Відповідач є працездатною, фізично здоровою особою, що здатна забезпечувати належний рівень утримання як себе, так і неповнолітніх дітей. Відповідач має стабільний високий дохід, має депозитні рахунки в банках, що вказує на його здатність та можливість брати участь в матеріальному забезпеченні дітей в значно більшому розмірі, ніж той, в якому він здійснює станом на день подання відповідного позову.

Вважає, що сплата аліментів в твердій грошовій сумі, а саме 40000 грн. щомісячно на дітей буде відповідати насамперед інтересам дітей та зможе забезпечити їх повний всебічний та гармонійний розвиток.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року позов задоволено частково, змінено розмір аліментів, встановлений судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2023 року у справі №754/8519/23, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн. на обох дітей щомісячно. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2375,00 грн. В решті вимог заяви відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року у задоволенні заяви представниці ОСОБА_2 - адвоката Вовченко С.М. про ухвалення додаткового рішення відмовлено. У стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу за написання відзиву на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі в розмірі 2000 грн. відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила змінити рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року в частині стягнення розміру аліментів, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 40 000 грн. на обох дітей щомісячно.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що діти проживають разом з нею і на їх утримання, з метою повного, всебічного та гармонійного розвитку, нею витрачаються кошти в значно більшому розмірі, ніж сплачує відповідач як платник аліментів.

Вважала, що висновки суду першої інстанції про те, що аліменти в розмірі 10000 грн. щомісячно відповідають потребам для забезпечення інтересів дітей, не відповідають фактичним обставинам справи, і що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватись з урахуванням якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Наводила зміст ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, ст. 48, 51 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 180, 141. 181, 182, 183, 192 СК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства і стягнення аліментів», правові висновки, викладені в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17, від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2017/19, вказувала, що суд першої інстанції не врахував, що виховання дитини одним із батьків, коли інший з батьків проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишився факт, що відповідач, маючи значний дохід від своєї діяльності, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, з метою зменшення розміру сплати аліментів вживав дії, а саме відповідач є фізичною особою-підприємцем, лише з 17 травня 2024 року не отримує доходу як ФОП від ведення ним підприємницької діяльності, а є директором ТОВ «Світло діаманту» та отримує заробітну плату, за 2023 рік по 17 травня 2024 року він отримував великий дохід від своєї діяльності, що дозволяло йому відкривати депозитні рахунки в банках та отримувати відсотки. Однак після того, як йому була нарахована заборгованість по аліментах державним виконавцем та після її погашення відповідач більше не отримує жодних доходів від своїх діяльності, а є директором власного підприємства з мінімальною заробітною платою, при цьому його спосіб життя з 2024 року не змінився. Дані обставини вказують на те, що ОСОБА_2 здатний надавати матеріальну допомогу дітям у більшому розмірі, ніж він сплачує на даний момент і це не буде для нього обтяжливим.

Щодо мотивації суду, згідно якої позивачем не доведено понесення витрат на дітей в розмірі 80000 грн. щомісячно, зазначала, що суд першої інстанції позбавив позивача та її представника надати пояснення з приводу поданого позову в судовому засіданні за наступних обставин. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання було призначене на 25 лютого 2025 року. Представник позивача подала клопотання про відкладення судового засідання в зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання через зайнятість у іншій справі в Хмельницькому міськрайонному суді Хмельницької області. Разом із тим, не дивлячись, що причини неприбуття були поважними та зазначені в клопотанні про відкладення, суд першої інстанції відмовив у його задоволенні та продовжив судовий розгляд за участю представника відповідача, заслухавши його пояснення по суті спору, після чого було визначено наступну дату судового засідання 03 березня 2025 року. У цей день 03 березня 2025 року суд першої інстанції, не надавши сторонам можливості надати свої пояснення по суті позову та надати додаткові докази щодо обґрунтування позовних вимог, фактично оголосив судове рішення, порушивши норми права, які стосуються порядку розгляду справи.

Посилалася на зміст ст. 2, 131 ЦПК України, судову практику ЄСПЛ у рішенні «Бартая проти Грузії» про те, що відмова суду перенести засідання за клопотанням адвоката, що брав участь у іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення судового засідання 25 лютого 2025 року в зв`язку з його зайнятістю в кримінальному провадженні, яке розглядалося в той день Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області, та надавши представнику відповідача можливість надати пояснення в судовому засіданні 25 лютого 2025 року, позбавив сторону позивача надати пояснення в судовому засіданні 03 березня 2025 року, допустив порушення вимог, зазначених в ст. 2, п. 8 ст. 279 ЦПК України, чим фактично допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Від відповідача ОСОБА_2 в особі представника Вовченко С.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Наводив власні спростування проти аргументів апеляційної скарги, що високі доходи ОСОБА_2 дозволяють йому надавати матеріальну допомогу дітям у більшому розмірі, ніж він сплачує на даний момент.

Вказував, що саме дії позивача призвели до утворення заборгованості зі сплати аліментів, оскільки ОСОБА_1 зволікала з отриманням судового наказу та пред`явлення його до виконання.

Зазначив, що сторона позивача в якості доказу надає розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, однак матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, відкритого на підставі судового наказу № 754/8519/23 за 26 квітня 2024 року не містять ні звернення стягувача про здійснення розрахунку, ні самого розрахунку, що вказує на недопустимість вказаного доказу.

Звертав увагу суду, що за період з червня 2023 року по червень 2024 року позивачем було отримано аліменти в розмірі 505 575,97 грн., з яких безпідставно набутими є 408 890,60 грн.

Вказував, що твердження позивача, що відповідачем сплачуються лише аліменти в розмірі 4800 грн. на місяць, не підтверджуються належними та допустимими доказами, натомість, відповідно до розрахунку заборгованості, ОСОБА_2 щомісячно сплачуються 33,33 % з отриманої ним заробітної плати в більшому розмірі, ніж зазначає позивач. При цьому він має стабільний дохід, але лише у розмірі отримуваної заробітної плати, у нього відсутні депозити в банківських установах.

Щодо відповідей ДПС України на запит Голосіївського ВДВС у м. Києві, вказував, що вказані документи є застарілими даними, що не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не підтверджують покращення матеріального стану відповідача. Натомість, у матеріалах виконавчого провадження знаходяться оновлені дані щодо отриманого доходу ОСОБА_2 .

Наголошував, що позивач жодним належним та допустимим доказом не довела розміру витрат на дітей саме в такому розмірі, не зазначила жодних обставин, що змінилися з моменту звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Щодо твердження позивача, що суд першої інстанції позбавив її можливості надати пояснення з приводу поданого позову в судовому засіданні, не зважаючи на поважність неприбуття до судового засідання, вказував, що розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін, а до клопотання позивача про відкладення судового засідання не було надано доказів зайнятості адвоката в іншій справі, в зв`язку з чим судом було ухвалено проводити судове засідання без участі осіб, які не з`явилися.

Заперечував проти клопотання позивача в апеляційній скарзі про долучення нових доказів, вказував, що позивачем заявлено таке клопотання про долучення доказів на стадії апеляційного провадження без зазначення об`єктивних причин щодо неможливості подання таких доказів в суді першої інстанції, враховуючи, що вказані письмові документи були в наявності ОСОБА_1 ще до початку першого судового засідання 25 грудня 2025 року та подання позовної заяви у грудні 2024 року, а деякі документи (наприклад, схема приховування офіційного розміру доходу боржника) взагалі не є письмовими доказами в розумінні ЦПК України, тому вказане клопотання не підлягає задоволенню.

Вказував, що наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, без порушення процесуальних норм з боку суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про зміну та способу стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач може забезпечити матеріальну підтримку дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а аліменти в розмірі 10 000 грн. на обох дітей щомісячно відповідають потребам для забезпечення інтересів дітей, не є завищеними та не будуть порушувати майнові права відповідача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2023 року в справі № 754/8519/23 за заявою ОСОБА_1 стягнуто аліменти з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 23 червня 2023 року і до досягнення старшим сином повноліття (а. с. 34 т. 1).

07 грудня 2023 року судовий наказ звернуто до примусового виконання за заявою стягувача до Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) (а. с. 71 т. 1).

На а. с. 15 - 16, 100 т. 1 знаходяться повідомлення онлайн-банкінгу щодо зарахування на картку 20 листопада 2024 року 2483,02 грн. та 04 листопада 2024 року 2483,02 грн. з коментарем відправника ВДВС у м. Києві про призначення платежу - аліменти у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. 03 січня 2025 року на рахунок ОСОБА_1 надійшов переказ стягнутих аліментних коштів в розмірі 2400,60 грн.

Згідно відповіді на запит від 08 грудня 2023 року Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) до Державної податкової служби України щодо джерел та/або сум доходів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, фізична особа отримує доходи від податкового агента та є самозайнятою особою. Так, за 1-3 квартали 2023 року АТ «Сенс Банк» нараховано 590,87 грн., 1197, 49 грн., ТОВ «Емвей Україна» нараховано 141197,71 грн., 353761,51 грн., ТОВ «Вбет Україна» 129910 грн., згідно податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи за 3 квартал 2023 року, сума нарахованого доходу становить 375803,52 грн. (а. с. 10-11 т. 1).

Згідно відповіді на запит від 23 лютого 2024 року Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) до Державної податкової служби України щодо джерел та/або сум доходів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, за 4 квартал 2023 року нараховано доходи у Київському міському центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат - 20100 грн., ТОВ «Емвей Україна» - 813395,31 грн., згідно податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи за 4 квартал 2023 року, сума нарахованого доходу становить 1164433,05 грн. (а. с. 12 т. 1).

Згідно податкової декларації ОСОБА_2 за 3 квартали 2024 року, ним задекларовано доходи від підприємницької діяльності, що обліковується за ставкою 5 %, в розмірі 700122,83 грн. (а. с. 17 - 20 т. 1).

Згідно відповіді на запит від 23 травня 2024 року Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) до Державної податкової служби України щодо джерел та/або сум доходів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за 1 квартал 2024 року, ТОВ «Емвей Україна» нараховано 142990,21 грн., згідно податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи сума нарахованого доходу 291911,69 грн. (а. с. 21 т. 1).

Згідно відповіді на запит від 27 вересня 2024 року Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) до Державної податкової служби України щодо джерел та/або сум доходів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за 2 квартал 2024 року, ТОВ «Емвей Україна» нараховано 408211,14 грн., ТОВ «Світло Діаманту» нараховано 37200 грн., згідно податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи сума нарахованого доходу 700122,83 грн.

Згідно відповіді на запит від 13 грудня 2024 року Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) до Державної податкової служби України щодо джерел та/або сум доходів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за 3 квартал 2024 року, АТ «Сенс Банк» нараховано 906,74 грн., ТОВ «Світло Діаманту» нараховано 74400 грн., згідно податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи сума нарахованого доходу 700122,83 грн. (а. с. 80 т. 1 зворот).

На а. с. 24 т. 1 наявна копія розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Проц В.С. 26 квітня 2024 року, згідно якого сума аліментів, що підлягала стягненню, визначена державним виконавцем в червні 2023 року в розмірі 4183 грн., з липня 2023 року по грудень 2023 року - в розмірі 56 660 грн., з січня 2024 року по березень 2024 року - в розмірі 7114,96 грн. При цьому в січні 2024 року боржником сплачено/виконавцем стягнуто 157 542,57 грн., в березні 2024 року - 124 766,21 грн. Станом на березень 2024 року сукупний розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 83 179,10 грн.

На а. с. 14 т. 1 наявна копія заяви ОСОБА_2 на ім`я головного державного виконавця Голосіївського ВДВС у м. Києві Проця В.С., якою ОСОБА_2 доводив до відома, що 22-25 квітня 2024 року на його рахунок ФОП будуть надходження коштів у достатній кількості, щоб закрити заборгованість в рамках ВП № НОМЕР_1 у повному обсязі, просив вжити заходів щодо списання вказаних коштів в найкоротший термін та зняти всі заборонні обмеження, що накладені на нього в межах ВП № НОМЕР_1, та вилучити з реєстру боржників.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року в справі № 754/8519/23 за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця щодо здійснення розрахунку зі сплати аліментів під час виконання судового наказу в справі № 754/8519/23 (копія на а. с. 60 - 70 т. 1) підтверджено доводи скаржника щодо неправильного розрахунку аліментних зобов`язань за період з червня 2023 року по березень 2024 року, оскільки згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів станом на 26 червня 2024 сума за червень 2023 року - березень 2024 року, з якої нараховане стягнення за кожен місяць, визначена як сума всіх доходів боржника від підприємницької діяльності (ознака доходу 157) без урахуванням вимог частини другої статті 195 СК України, відповідно, дії державного виконавця щодо здійснення такого розрахунку визнано неправомірними. Суд зобов`язав державного виконавця усунути допущені порушення (поновити порушене право заявника) шляхом проведення нового розрахунку аліментних заборгованостей за вказаний період.

16 грудня 2024 року державним виконавцем Проц В.С. складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого розмір аліментів, що підлягає стягненню, визначено в сумі 7114,96 грн. з червня 2023 року по травень 2024 року, в сумі 9981 грн. з червня 2024 року по липень 2024 року, в сумі 4990,50 грн. з серпня 2024 року по листопад 2024 року (а. с. 81 - 82 т. 1).

Станом на листопад 2024 року відповідач має переплату за ВП № НОМЕР_1 в сумі 383297,86 грн. (а. с. 81 т. 1).

Згідно довідки ТОВ «Світло Діаманту» від 20 січня 2025 року, ОСОБА_2 працює в ТОВ «Світло Діаманту» з 01 червня 2024 року, на даний момент займає посаду директора, дохід за період з 01 червня 2024 року по 31 грудня 2024 року склав 167600 грн., за цей період сплачено аліментів в розмірі 44753,33 грн. (а. с. 83 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги позивачем надано нові докази, а саме письмові пояснення ОСОБА_1 щодо схеми приховування офіційного розміру доходу боржника, копію наказу ТОВ «Світло Діамантів» від 17 травня 2024 року про призначення на посаду, копію звіту про здійснені нарахування та виплати ТОВ «Світло Діаманту» за лютий 2025 року, письмові пояснення ОСОБА_1 щодо платоспроможності боржника, копію платіжної інструкції від 23 квітня 2024 року щодо сплати 83179,09 грн. за судовим наказом та копію повідомлення онлайн-банкінгу за 30 квітня 2024 року про зарахування цих коштів, копію квитанції про оплату аліментів від 01 травня 2024 року на суму 90190 грн., копію повідомлення онлайн-банкінгу про зарахування аліментів від 07 березня 2025 року в розмірі 2400,60 грн. та від 19 березня 2025 року в розмірі 2400,61 грн., перелік щомісячних витрат на двох дітей, копію виписки з рахунку про отримання в лютому 2025 року аліментів в розмірі 2400,61 грн. та 2400,60 грн., рекомендації МОЗ України зі здорового харчування, копії медичних документів на дітей та документи на підтвердження оплати за діагностику, аналізи, лікування, копії страхових полісів на дітей, виписки з платіжних карток дітей з грошовими переказами від ОСОБА_1 на їх особисті витрати, докази витрат, пов`язаних з зайняттями спортивними бальними танцями, докази витрат на речі власного користування, відпочинок, дозвілля, свята та дні народження, копії характеристик на дітей з навчальних закладів, копія подяки ОСОБА_1 від навчального закладу.

Звертаючись до апеляційного суду з клопотанням цих доказів, ОСОБА_1 посилалася на те, що 03 березня 2025 року суд першої інстанції, не надавши сторонам можливості надати свої пояснення по суті позову відповідно до ст. 279 ЦПК України та надати додаткові докази щодо обґрунтування позовних вимог, фактично оголосив судове рішення, порушивши норми права, які стосуються порядку розгляду справи. Отже, нею з поважних причин не було долучено до матеріалів справи зазначені докази, які мають значення для правильного, об`єктивного та справедливого розгляду справи і ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти долучення нових доказів, вказуючи, що позивачем заявлено таке клопотання про долучення доказів на стадії апеляційного провадження без зазначення об`єктивних причин щодо неможливості подання таких доказів в суді першої інстанції, враховуючи, що вказані письмові документи були в наявності ОСОБА_1 ще до початку першого судового засідання 25 грудня 2025 року та подання позовної заяви у грудні 2024 року, а деякі документи (наприклад, схема приховування офіційного розміру доходу боржника) взагалі не є письмовими доказами в розумінні ЦПК України, тому вказане клопотання не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено справу до розгляду на 25 лютого 2025 року, запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали подати відзив на позов (а. с. 38 т. 1).

21 січня 2025 року відповідачем через підсистему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, у якому він зокрема вказував на недоведеність понесення позивачем витрат на дітей саме в заявленому нею розмірі 80000 грн. (а. с. 50 т. 1).

25 січня 2025 року позивачем через підсистему «Електронний суд» подано відповідь на відзив відповідача, до якого будь-яких нових доказів або клопотань про їх витребування не надано.

У позовній заяві ОСОБА_1 також не зазначено, що будь-які докази не можуть бути подані у встановлений законом строк з об`єктивних причин.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не мала змоги подати нові докази під час участі в судовому засіданні від 03 березня 2025 року, є неспроможними, оскільки, маючи такі докази у власному розпорядженні, вона не була позбавлена можливості подати їх разом з позовом або після відкриття провадження у справі до канцелярії суду разом із клопотанням про поновлення процесуального строку для подання цих доказів, у разі наявності об`єктивних поважних причин.

Саме лише переконання позивача у достатності наданих разом з позовом доказів, яким судом першої інстанції було надано іншої оцінки, ніж очікувала позивач, не свідчить про неможливість надання нових доказів раніше, а подання нових доказів з урахуванням встановлених обставин є намаганням збільшити доказову базу після завершення розгляду справи.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України відхилив клопотання про долучення доказів як необґрунтоване.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України, ч. 2 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 759/22898/20, від 24 травня 2023 року у справі № 372/3260/20.

Аналіз положень ч. 3 ст. 181 СК України дає підстави для висновку, що право стягувача аліментів на зміну способу їх стягнення є безумовним і не залежить від настання або зміни будь-яких обставин.

Крім того, судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 489/100/18, згідно яких аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання.

Так, судом першої інстанції встановлено, що діти проживають разом з позивачем, тобто позивач здійснює матеріальне забезпечення дітей, зокрема витрати, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дітей.

Судом першої інстанції правомірно зауважено, що батьки мають однаковий обов`язок на утримання дітей, однак стороною позивача не доведено обсяг витрат на дітей саме сумі 80000 грн. щомісячно.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що відповідач займався підприємницькою діяльністю та за перше півріччя 2024 року отримав значний дохід. Разом із тим, аліменти, спрямовані на утримання дітей, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними саме з урахуванням мети аліментного зобов`язання, а не виключно з тією обставиною, що відповідач отримує високий дохід.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що відповідач може забезпечити матеріальну підтримку дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а аліменти в розмірі 10000 грн. на обох дітей щомісячно відповідають потребам для забезпечення інтересів дітей, не є завищеними та не будуть порушувати майнові права відповідача.

Апеляційний суд враховує, що на підтвердження вимог ОСОБА_1 щодо збільшення розміру аліментів до суду першої інстанції не надано взагалі будь-яких доказів витрат, понесених нею в зв`язку з утриманням дітей, та відхиляє безпідставні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2071/19, згідно яких виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, в зв`язку з чим з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.

Відтак, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи позивача, що аліменти, які стягуються на її користь з відповідача, не забезпечують витрат, які вона несе в зв`язку з утриманням дітей, оскільки сама по собі недостатність аліментів, стягнутих судовим рішенням на утримання дітей, на що ОСОБА_1 посилалася в позові, не є передбаченою ст. 192 СК України підставою для збільшення розміру аліментів.

Доводи апеляційної скарги, що за 2023 рік і по 17 травня 2024 року ОСОБА_2 мав значний розмір доходу від підприємницької діяльності, однак на даний час таких доходів не отримує, а є директором власного підприємства з мінімальною заробітною платою, не є підставою для збільшення розміру аліментів, передбаченою ст. 192 СК України, та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд відхиляє як нічим не підтверджені припущення доводи ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 приховує доходи, щоб уникнути сплати аліментів, спосіб життя ОСОБА_2 не змінився, він має стабільний високий дохід та депозитні рахунки в банках, що вказує на його здатність та можливість брати участь в матеріальному забезпеченні дітей у більшому розмірі і це не буде для нього обтяжливим.

Крім того, апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції визначено розмір аліментів в твердій грошовій сумі 10000 грн., що є більшим ніж розмір аліментних платежів, які ОСОБА_1 одержує на даний час, більшим за мінімальний розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку від 6 до 18 років - 3196 грн., є достатнім і співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.

Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції про достатність розміру аліментів у щомісячній сумі 10000 грн., не містять обґрунтованих доводів, які обставини, на думку позивача, не були враховані судом при визначенні розміру аліментів, а тому не дають підстав для висновку щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на дітей в порядку ст. 185 СК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції позбавив позивача та його представника можливості надати пояснення з приводу первісного позову в судовому засіданні, оскільки не задовольнив клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, призначеного на 25 лютого 2025 року, та провів засідання у відсутності сторони позивача, а в судовому засіданні 03 березня 2025 року одразу проголосив рішення, не заслуховуючи пояснень сторін та позбавивши їх можливості надати додаткові докази щодо обґрунтування позовних вимог, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1, 2, 4, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2025 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи через його зайнятість 25 лютого 2025 року в кримінальних провадженнях в м. Кам`янці-Подільському міськрайонному суді Хмельницької області. Будь-яких доказів на підтвердження даних обставин до клопотання не долучено (а. с. 103 т. 1), в зв`язку з чим судом ухвалено проводити судове засідання без участі осіб, які не з`явилися.

Апеляційний суд враховує, що в клопотанні представника позивача про відкладення розгляду справи не порушувалось питання про надання додаткових доказів або додаткових пояснень.

В судовому засіданні 25 лютого 2025 року судом першої інстанції було заслухано вступне слово сторони відповідача, досліджено письмові докази та оголошено перерву для проголошення рішення до 03 березня 2025 року.

Наведене дає підстави для висновку, що судом першої інстанції порушень норм процесуального права не допущено.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.