Постанова

Іменем України

4 червня 2025 року

м. Київ

Справа № 705/251/23

Провадження № 61-12653св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,

учасниками якої є:

позивачка - ОСОБА_1 (далі - позивачка), інтереси якої представляє адвокат Полупанова Ольга Олександрівна (далі - адвокат позивачки),

відповідач - ОСОБА_2 (далі - відповідач), інтереси якого представляє адвокат Мельник Олег Федорович (адвокат відповідача),

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - третя особа),

про позбавлення батьківських прав

за касаційною скаргою позивачки на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2024 року, ухвалене суддею Годік Л. С., і постанову Черкаського апеляційного суду від 18 липня 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі Карпенко О. В., Василенко Л. І., Новікова О. М.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Вступ

1. Сторонами спору є мати та батько дитини. Мати звернулася до суду з вимогою позбавити батька батьківських прав. Стверджувала, що він ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, не займається вихованням дитини та не надає кошти на утримання останньої. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову. Вважали, що немає підстав для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

2. Позивачка з такими судовими рішеннями не погодилася. У касаційній скарзі стверджувала, зокрема, що відповідач впродовж чотирьох років не виконує батьківських обов`язків відносно дитини; найкращим інтересам дитини відповідає надання матері можливості одноособово вирішувати важливі питання життя дитини; суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, бо неналежно дослідили докази та безпідставно відхилили клопотання матері.

3. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на такі питання: (1) чи є позбавлення відповідача батьківських прав пропорційним меті захисту якнайкращих інтересів його неповнолітньої доньки? (2) чи порушили суди попередніх інстанцій норми процесуального права? Вирішив, що за встановлених судами попередніх інстанцій обставин такий захід втручання у право батька на повагу до його сімейного життя є непропорційним означеній меті. Немає підстав вважати, що, розглядаючи позовну заяву й апеляційну скаргу позивачки, суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права. Тому оскаржені судові рішення залишив без змін.

(2) Зміст позовної заяви

4. У грудні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - дитина). Мотивувала так:

4.1. 21 липня 2017 року сторони зареєстрували шлюб в Уманському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 364 (т. 1, а. с. 36-38).

4.2. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дитина (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).

4.3. 5 квітня 2021 року шлюб між ними розірвав Уманський міськрайонний суд Черкаської області.

4.4. 15 липня 2022 року цей суд ухвалив рішення про стягнення з відповідача аліментів, які той не сплачує. Станом на 1 листопада 2022 року заборгованість становила 27 233,90 грн.

4.5. Зареєстрованим місцем проживання матері є: АДРЕСА_1 . Вона має статус багатодітної матері (троє дітей). Дитина з 11 жовтня 2022 року проживає разом із нею та її чоловіком ОСОБА_4 у Республіці Польщі.

4.6. З 11 жовтня 2022 року дитина проживає разом із позивачкою у Республіці Польщі за місцем проживання цивільного чоловіка позивачки.

4.7. Батько останній раз бачив дитину в серпні 2020 року. 25 листопада 2022 року під час перебування дитини у лікарні в Республіці Польщі на прохання про матеріальну допомогу надіслав лише пенсію дитини по інвалідності.

4.8. Мати працевлаштована та має самостійний дохід. Тому забезпечує дитину матеріально. Відповідач не бере належної участі у вихованні дитини, в її духовному, моральному та фізичному розвитку, не проявляє до неї батьківського піклування, зв`язків з дитиною не підтримує, не провідує її, не цікавиться її життям, матеріально не утримує. Вказана поведінка батька підтверджує його байдужість до долі дитини, ухилення від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

(3) Зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

5. 17 січня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову.

6. 18 липня 2024 року Черкаський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою апеляційну скаргу позивачки залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

7. Суди мотивували їхні рішення так:

- позивачка не довела, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, незважаючи на всі заходи попередження та впливу;

- у матеріалах справи відсутні докази того, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин (необізнаності, відсутності коштів на утримання дитини, підтримки рідних і належного супроводу соціальних служб);

- позбавлення батьківських прав не забезпечуватиме інтересів дитини та є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки. За обставин справи (зокрема, перебування сторін і дитини за кордоном) такий захід не слід застосовувати.

(4) Провадження у суді касаційної інстанції

8. 19 серпня 2024 року адвокат позивачки подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила: (1) скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і скерувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції; (2) стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

9. 7 жовтня 2024 рокуВерховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали.

10. 21 жовтня 2024 року адвокат позивачки подала до Верховного Суду копії документів для відповідача та третьої особи.

11. 6 грудня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивачки.

12. 22 травня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

13. Позивачка мотивувала касаційну скаргу так:

13.1. Відповідач упродовж чотирьох років не виконує батьківські обов`язки, зокрема: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечує їй необхідне харчування, медичний догляд, лікування; не спілкується в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти; ухиляється від утримання дитини, присвоює її пенсію по інвалідності.

13.2. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин приписи статей 150, частини другої статті 157, пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

13.3. Захист прав дитини полягає насамперед у наданні позивачці як матері можливості одноособово вирішувати важливі питання життя дитини, зокрема, щодо хірургічних втручань, реєстрації місця проживання, оформлення документів. Питання здоров`я дитини у деяких випадках слід вирішувати негайно. У разі позбавлення батьківських прав відповідача позивачка зможе переоформити на її ім`я соціальну допомогу по інвалідності.

13.4. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди першої й апеляційної інстанцій не врахували висновки, сформульовані у постановах:

(1) Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19, про те, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не слід абсолютизувати; якщо з певних причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними доказами; якщо орган опіки та піклування відмовиться надати висновок у справі, коли за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання такого висновку є обов`язковим, це не зумовлює неможливість розгляду та вирішення спору; протилежне означало б відмову у доступі до правосуддя та порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року); зазначений підхід має загальний характер і цілком справедливий для випадків, коли письмового висновку органу опіки та піклування у справах, в яких участь цього органу є обов`язковою, немає з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, через перебування дитини за межами країни, на непідконтрольній території або неможливість встановити її місце фактичного перебування з одним із батьків;

(2) Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, про те, що лише заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не означає інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще; таке позбавлення не тягне невідворотних наслідків, бо не позбавляє особу можливості спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав;

(3) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, про те, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, означає її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України та може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини;

(4) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, про те, що відповідає найкращим інтересам дитини позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо.

13.5. Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні низки клопотань позивачки, зокрема:

(1) 23 березня і 5 травня 2023 року протокольними ухвалами відмовив у виклику свідків - матері та вітчима позивачки, а також її куми. Ці свідки могли засвідчити ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, яке почалося ще у серпні 2020 року;

(2) 14 вересня 2023 року постановив ухвалу, згідно з якою відмовив позивачці у витребуванні від третьої особи висновку щодо доцільності / недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача, а 13 листопада 2023 року відмовив у задоволенні аналогічного клопотання протокольною ухвалою;

(3) 13 листопада 2023 року протокольною ухвалою відмовив у визнанні обов`язковою явки відповідача на судове засідання, незважаючи на те, що така необхідність була через необізнаність останнього з обставинами справи;

(4) 17 січня 2024 року протокольною ухвалою відмовив у допиті позивачки як свідка.

13.6. Позивачка просила апеляційний суд дослідити докази, які вона надала до суду першої інстанції, зокрема, всі документи, які стосуються стягнення з відповідача аліментів і його доходів, знімки екрана її телефону з листуванням із відповідачем. Проте апеляційний суд ці докази належно не дослідив.

13.7. 18 липня 2024 року у судовому засіданні позивачка просила апеляційний суд вирішити питання про допит свідків і зобов`язати відповідача надати докази участі у вихованні дитини з серпня 2020 року до цього часу, а у разі ненадання - визнати встановленою обставину невиконання відповідачем батьківських обов`язків. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні тих клопотань.

(2) Позиції інших учасників справи

14. 2 січня 2025 року адвокат відповідача подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити оскаржені судові рішення без змін. Мотивував так:

14.1. З кінця січня 2019 року позивачка, виїхавши до Республіки Польщі, залишила дитину проживати у матері відповідача у с. Родниківці Черкаської області, де вона народилася. Бабуся займалася вихованням, лікуванням дитини та доглядом за нею. У жовтні 2020 року він на прохання позивачки завіз дитину до її матері у м. Київ, де дитина проживала до жовтня 2022 року, поки позивачка не забрала її з собою до Гданська (Республіка Польща).

14.2. Третя особа не могла брати участь у справі, оскільки позивачка не проживала та не зареєстрована у м. Києві.

14.3. Відповідач оформив допомогу на дитину через її інвалідність, оскільки позивачка відповідного бажання не виявляла. Вказану допомогу він надсилає позивачці. У 2021 році придбав дитині телефон, щоб вона могла вільно з ним спілкуватися, однак мати заблокувала дзвінки від нього.

14.4. Позивачка не надала доказів того, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків і необхідно застосувати крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Відповідач бажає мати зв`язок із дитиною, бачити її та брати участь у вихованні, але позивачка, яка має іншого чоловіка, перешкоджає у цьому. Нових аргументів, аніж ті, що були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій, позивачка у касаційній скарзі не зазначила.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції

15. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

16. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження щодо скасування судових рішень про позбавлення відповідачки батьківських прав.

(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

(2.1) Чи є позбавлення відповідача батьківських прав пропорційним меті захисту якнайкращих інтересів його неповнолітньої дитини?

17. Позивачка просила позбавити батька батьківських прав щодо дитини, оскільки він ухиляється від виховання й утримання останньої. Суди попередніх інстанцій вважали вимоги позивачки необґрунтованими, бо вона не надала доказів, які би підтверджували умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Вважали, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть негативно впливати на дитину, а тому її інтересам не відповідає розрив з батьком сімейних відносин.

18. У касаційній скарзі позивачка стверджувала, зокрема, що відповідач упродовж чотирьох років не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з нею у необхідному обсязі, присвоює пенсію дитини по інвалідності. Вважала, що одноособове вирішення нею важливих питань життя дитини відповідатиме інтересам останньої. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з цими аргументами позивачки не погоджується.

19. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що це розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

20. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина перша статті 18 Конвенції про права дитини).

21. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 27 Конвенції про права дитини).

22. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1 статті 8 Конвенції 1950 року). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2 цієї статті).

23. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані на обмеження такої можливості, є втручанням у право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року. Таке втручання не буде порушенням відповідного права, якщо воно відбувається згідно із законом, переслідує одну чи більше легітимних цілей, перелічених у пункті 2 вказаної статті, та є необхідним у демократичному суспільстві, зокрема пропорційним обраним цілям.

24. Між інтересами дитини й інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції 1950 року не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04 (пункт 54)).

25. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).

26. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 127/10585/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21).

27. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

28. Обов`язок доведення наявності такого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що може бути підставою для позбавлення батьківських прав, покладений на позивачку (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23).

29. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:

- сторони є батьками дитини, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 42);

- 5 квітня 2021 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області ухвалив рішення, згідно з яким розірвав шлюб сторін, який був зареєстрований 21 липня 2017 року Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 364 (т. 1, а. с. 36-38);

- 15 липня 2022 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області ухвалив рішення, згідно з яким стягнув із відповідача на користь позивачки аліменти на дитину в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 січня 2022 року, до досягнення дитиною повноліття (т. 1, а. с. 33-35);

- 23 вересня 2022 року головний державний виконавець Уманського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лимаренко В. М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на дитину в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 січня 2022 року, до досягнення дитиною повноліття (т. 1, а. с. 27);

- станом на 1 серпня 2023 року заборгованість відповідача зі сплати алюмінатів склала 144 721,05 грн (т. 1, а. с. 168);

- згідно з випискою з історії хвороби стаціонарного хворого № 567797 дитина має хворобу Реклінгхаузена, нейрофіброматоз, вроджену деформацію правої в/г кістки, вкорочення правої н/кінцівки на 1 см, вроджену деформацію правої великогомілкової кістки, яка зумовлює стійкі значні обмеження рухів і функцій опорно-рухового апарату (т. 1, а. с. 40-41);

- з 17 жовтня 2018 року дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 43);

- позивачка з 8 лютого 2022 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 13);

- згідно з довідкою Родниківського старостинського округу Паланської сільської ради Уманського району Черкаської області від 13 лютого 2023 року відповідач зареєстрований там само, де з 17 жовтня 2018 року до 16 жовтня 2020 року була зареєстрована позивачка, і де зареєстрована досі дитина, яка фактично там проживала з 17 жовтня 2018 року до 16 жовтня 2020 року (т. 1, а. с. 70);

- з 11 жовтня 2022 року дитина проживає разом із матір`ю в Республіці Польщі;

- за змістом листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» Дніпровського району м. Києва» від 7 листопада 2022 року № 1241/03 дитина мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Перебуває під наглядом лікаря-педіатра Ранна Ігоря Олеговича з 11 жовтня 2021 року, коли була укладена декларація про вибір лікаря первинної ланки. Під час звернень до лікувального закладу для отримання дитиною медичної допомоги останню супроводжувала бабуся, яка виконувала всі рекомендації лікаря (т. 1, а. с. 44);

- у листі від 31 жовтня 2022 року № 986 Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» вказало, що позивачка під наркологічним наглядом у цій лікарні не перебуває (т. 1, а. с. 45);

- згідно з листом Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 2» від 4 листопада 2022 року № 061/203/06-1783, позивачка, яка фактично проживала за адресою: АДРЕСА_3 , під наглядом лікаря-психіатра у цьому закладі не перебуває (т. 1, а. с. 46);

- 21 травня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії від 8 травня 2024 року № 5, далі - висновок органу опіки та піклування). Згідно з цим висновком, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітньої дитини, оскільки мати з дитиною та батько перебувають поза межами України, а повернення дитини в Україну під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини в Україну або після припинення дії воєнного стану (т. 2, а. с. 85-86).

30. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується із доводами відповідача у відзиві на касаційну скаргу про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на недобросовісних батьків. Можливість позбавлення відповідача батьківських прав передбачена законом та може переслідувати мету захисту найкращих інтересів дитини. Однак, допускаючи таке втручання у право відповідача на повагу до його сімейного життя, слід перевірити, чи забезпечили суди, які відмовили у задоволенні позову, баланс інтересів сторін. Позбавлення відповідача батьківських прав не зумовить невідворотних наслідків, бо не позбавить його можливості спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав тощо. Проте для ухвалення рішення суду про позбавлення таких прав мають бути вагомі підстави.

31. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що дитина з народження до 16 жовтня 2020 року проживала у матері відповідача, а потім (до виїзду у жовтні 2022 року в Республіку Польщу) - у матері позивачки. Поки батьки перебували на заробітках за кордоном, дитина фактично не проживала ні з матір`ю, ні з батьком. Матір проживає у Республіці Польщі з іншим чоловіком, має там роботу та житло. Орган опіки та піклування не виснував про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав за відсутності в Україні як його, так і позивачки з дитиною.

32. Суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які би вказували на те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною і брати участь у її вихованні й утриманні, що він остаточно та свідомо самоусунувся від виконання цих його обов`язків. Позивачка не надала доказів створення відповідачем перешкод у наданні дитині медичної допомоги, привласнення ним пенсії дитини по інвалідності. Зазначила, що дитина переїхала до неї та її цивільного чоловіка 11 жовтня 2022 року, а вже у грудні 2022 року подала позов про позбавлення відповідача батьківських прав. Те, що певний час батько, як і мати, не бачився із дитиною (вихованням і розвитком останньої у цей період займалися бабусі), а з часу переїзду дитини за кордон - лише мати, не є безумовною ознакою того, що відповідач умисно нехтує батьківськими обов`язками. Той із батьків, який упродовж певного часу не повністю виконував батьківські обов?язки щодо дитини, оскільки фактично не проживав постійно із нею, а тому мав обмежені можливості для участі у її вихованні, не може стверджувати, що інший із батьків, який теж не проживав із дитиною, порушував у цей період обов?язок з виховання останньої.

33. Позивачка вказувала на ухилення відповідачем від виконання обов`язку зі сплати аліментів. Однак наявність такої заборгованості сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц), а сукупності обставин, які б дозволяли виснувати про ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини, суди не встановили.

34. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважує, що визначений позивачкою період дослідження виконання відповідачем батьківських обов`язків з серпня 2020 року до січня 2023 року не є визначальним для загальної оцінки належності виконання ним цих обов`язків. Обставини життя сторін у вказаний період не виключають можливість відновлення нормальних життєвих зв`язків відповідача та дитини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 квітня 2024 року у справі № 553/449/20).

35. Отже, встановлені судами попередніх інстанцій обставини у сукупності не вказують на ухилення батька від виконання батьківських обов`язків стосовно дитини, зокрема на його винну поведінку, на те, що він втратив інтерес до участі у вихованні й утриманні дитини та не має наміру відновити з нею стосунки. Тому задоволення позову про позбавлення батьківських прав відповідача, який виявляє бажання брати участь у вихованні, утриманні дитини та у спілкуванні з нею, не відповідає її найкращим інтересам. Висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини є правильними. Задоволення такого позову не досягатиме мети забезпечення якнайкращих інтересів дитини та становитиме непропорційне втручання у гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року право відповідача на повагу до його сімейного життя.

36. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, оскільки правовідносини у тих справах не є подібними з правовідносинами у справі № 705/251/23:

36.1. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 взяв до уваги невиконання батьком батьківських обов?язків через порушення прав дитини її побиттям і притягнення його до адміністративної відповідальності за невиконання цих обов`язків;

36.2. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 8 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 виявив, що за обставинами справи батько, починаючи з народження сина, проживав окремо від останнього, не виконував батьківських обов`язків із виховання сина протягом 16 років, не спілкувався із ним, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу перешкод у його вихованні, тобто фактично самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя;

36.3. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зауважив, що з часу розірвання шлюбу з матір`ю батько постійно проживав в Ізраїлі, був достовірно обізнаним про тяжку життєву ситуацію дітей, зумовлену хворобою та смертю їхньої матері, однак не вжив заходи для забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що зумовило необхідність встановити над ними опіку та призначити опікуном діда.

(2.2) Чи порушили суди попередніх інстанцій норми процесуального права?

37. Позивачка у касаційній скарзі вказала на те, що суд першої інстанції відмовив у витребуванні висновку органу опіки та піклування, у задоволенні клопотань про допит її як свідка, а також інших свідків, у визнанні обов`язковою явки відповідача на судове засідання. Зазначила, що апеляційний суд не усунув ці порушення, а також не звернув увагу на те, що суд першої інстанції не дослідив знімки екрана її телефону з перепискою із відповідачем та неповно дослідив докази наявності заборгованості відповідача зі сплати аліментів.

38. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає аргументи позивачки необґрунтованими. Відмова судів у задоволенні клопотань не була безпідставною. Стосовно знімків екрана телефону позивачки, то суди не вважали їх належними доказами ухилення батька від участі у вихованні й утриманні дитини, а заборгованість за аліментами за відсутності фактів такого ухилення не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

39. Згідно з матеріалами справи:

- 22 березня 2023 року адвокат позивачки сформувала у системі «Електронний суд» заяву про виклик свідками її матері та вітчима (т. 1, а. с. 113-115). Суд першої інстанції розглянув це клопотання згідно з протоколами судового засідання від 23 березня 2023 року (т. 1, а. с. 119-122) та від 5 травня 2023 року (т. 1, а. с. 134-138) та відмовив через те, що позивачка не обґрунтувала, які саме обставини справи зможуть підтвердити її матір, вітчим і кума;

- 9 червня 2023 року адвокат позивачки подала клопотання про витребування в органу опіки та піклування висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав (т. 1, а. с. 149), до якого додала лист третьої особи (т. 1, а. с. 152). 14 вересня 2023 року суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаного клопотання, оскільки згідно з поясненням третьої особи остання не перевіряла умов проживання дитини та батьків, а також участі батька у вихованні дитини і не давала висновок щодо доцільності позбавлення його батьківських прав (т. 1, а. с. 183-184);

- 14 вересня 2023 року позивачка брала участь у судовому засіданні та мала можливість надати пояснення щодо суті спору (т. 1, а. с. 171-182); 16 січня 2024 року адвокат позивачки сформувала у системі «Електронний суд» заяву про виклик позивачки для допиту як свідка (т. 1, а. с. 216-217), а 17 січня 2024 року суд першої інстанції на судовому засіданні вирішив це клопотання (т. 1, а. с. 219-222).

- 13 листопада 2023 року адвокат позивачки сформувала у системі «Електронний суд» заяву про обов`язкову явку відповідача у судове засідання та клопотання про надіслання третій особі листа із роз`ясненням про необхідність надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав (т. 1, а. с, 193-195, 197-199). Того ж дня згідно з протоколом судового засідання (т. 1, а. с. 207-210) та файлом запису 1b51355b71ee561d355895af6636844d_e502d549-d6e9-488d-801e-c29c324d2a56.mp4 суд першої інстанції відмовив у задоволенні обох клопотань. Стосовно явки відповідача, то не визнавав її обов`язковою; вказав, що ця сторона реалізувала право на участь у судовому засіданні через представника. Щодо надіслання листа третій особі зазначив, цей учасник справи не має висновку, про необхідність надання якого просила адвокат позивачки. Надалі третя особа подала відповідний висновок апеляційному суду (т. 2, а. с. 85-86). Вказала, що не може об`єктивно оцінити відносини у сім`ї сторін і виконання відповідачем батьківських обов`язків впродовж двох років за місцем тимчасового проживання дитини з матір`ю позивачки.

40. З огляду на вказане колегія суддів вважає необґрунтованими твердження позивачки, що суд першої інстанції безпідставно відхилив її клопотання. Висновок третьої особи отримав і дослідив апеляційний суд. Однак за змістом цей висновок не дав підстав встановити обставини, що б зумовили задоволення позову. Тому відсутність такого доказу у суді першої інстанції не вплинула на права позивачки та результат вирішення спору. Відповідно немає підстав вважати, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19.

41. Доводи позивачки про неврахування доказів ухилення батька від сплати аліментів є необґрунтованими. Суди попередніх інстанцій виснували, що заборгованість зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а інші обставини для такого позбавлення не встановили.

42. Також необґрунтованими є доводи позивачки про необхідність дослідження знімків екрана її телефону. Суди попередніх інстанцій не вважали їх належним доказом ухилення батька від участі у вихованні й утриманні дитини.

43. Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відхиляє аргументи позивачки про порушення судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права.

(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(3.1) Щодо суті касаційної скарги

44. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).

45. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

46. Беручи до увагинаведену оцінку аргументів позивачки та висновків судів першої й апеляційної інстанцій, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає оскаржені судові рішення законними й обґрунтованими. Тому залишає касаційну скаргу без задоволення, а ці рішення - без змін.

(3.2) Щодо судових витрат

47. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

48. З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги судові витрати позивачки у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції слід покласти на неї.

Керуючись статтями 2, 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у х в а л и в:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат
Судді Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко