Ухвала

Іменем України

11 липня 2025 року

м. Київ

справа № 281/216/25

провадження № 61-8392ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Лугинського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року в складі судді: Свинченко Г. Д. та постанову Житомирського апеляційного суду від 09 червня 2025 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Борисюка Р. М., Талько О. Б., у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя та застосування наслідків нікчемності правочину,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року АТ «Укрсиббанк» звернулося з позовом, у якому просило:

визнати права іпотекодержателя АТ «Укрсиббанк», що виникли за договором іпотеки від 25 вересня 2007 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , посвідченого нотаріусом Лугинської державної нотаріальної контори Житомирської області Можаровською О. О. та зареєстрованого у реєстрі за № 1275, стосовно квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060;

відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом застосування наслідків недійсності правочину - договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 3410, виданий 25 липня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області міського нотаріального округу Івчук С. С., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та визнати право власності за ОСОБА_1 стосовно квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060. Визначити порядок виконання рішення - встановити, що дане рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек запис про обтяження майна іпотекою на користь АТ «Укрсиббанк» про припинення права власності ОСОБА_2 та реєстрація права власності за ОСОБА_1 стосовно квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060.

У квітні 2025 року АТ «Укрсиббанк» подано заяву про забезпечення позову, в якій просило вжити заходи забезпечення позову, шляхом:

накладення арешту на нерухоме майно, квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 060, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень стосовно квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що банком пред`явлено позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя та застосування наслідків нікчемності правочину, стосовно нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060), яка перебувала в іпотеці.

ОСОБА_1 , маючи невиконанні кредитні зобов`язання перед АТ «Укрсиббанк» без згоди іпотекодержателя АТ «Укрсиббанк» з метою уникнення звернення стягнення на іпотечну квартиру, здійснив її відчуження.

Станом на квітень 2025 року зобов`язання позичальника за кредитним договором про повернення суми кредиту не виконанні в повному обсязі, непогашена заборгованість становить 6223,94 дол. США по кредиту. Договір іпотеки не припинив свою дію, виконання рішення у примусову порядку триває.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_2

АТ «Укрсиббанк» не надавав згоди на відчуження спірної квартири. Договір-купівлі продажу квартири, серія та номер 3410, виданий 25 липня 2023 року є недійсним (нікчемним) в силу положень частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку», як такий, що укладений без згоди іпотекодержателя. Враховуючи вищевикладене та з метою недопущення прав іпотекодержателя АТ «Укрсиббанк» просило вжити заходів забезпечення позову.

Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року:

заяву АТ «Укрсиббанк» про забезпечення позову задоволено;

накладено арешт на нерухоме майно - квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060 за адресою: АДРЕСА_1 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень стосовно квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право приватної власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам;

у сторін виник спір щодо визнання за позивачем прав іпотекодержателя за договором іпотеки від 25 вересня 2007 року, посвідченим нотаріусом Лугинської державної нотаріальної контори Житомирської області Можаровською О. О., зареєстрований в реєстрі за № 1275, що укладений між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , стосовно нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060), яка належала ОСОБА_1 та є предметом іпотеки, однак останній здійснив продаж зазначеної нерухомості ОСОБА_2 ;

відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 418584831 від 19 березня 2025 року, зазначена квартира належить ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу № 3410 від 27 липня 2023 року;

ці обставини свідчать про те, що вказане майно належить відповідачу ОСОБА_2 та останній може безперешкодно відчужити вказане майно у власність інших осіб. Після цього виконання рішення суду про задоволення позову стане неможливим. Крім того, позивач буде вимушений додатково оспорювати договори відчуження спірного майна. Це свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову також істотно ускладнить ефективний захист прав позивача;

обраний захід забезпечення позову повністю відповідає змісту заявлених вимог та є співмірними їх розміру. З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд дійшов висновку про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на зазначене майно.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 09 червня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

ухвалу Лугинського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

судом встановлено, що в провадженні Лугинського районного суду Житомирської області знаходиться цивільна справа №281/216/25 за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя та застосування наслідків нікчемності правочину. Предметом спору між сторонами є квартира АДРЕСА_2 ;

частиною другою статті 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Відповідно до статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинні містити, зокрема причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову;

заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язані з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення. Підстави забезпечення позову необхідно доводити документально, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись у тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;

під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №914/970/18;

предметом спірних правовідносин є майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 . Позивач вказував, що ОСОБА_1 , маючи невиконанні кредитні зобов`язання перед АТ «Укрсиббанк» без згоди іпотекодержателя - АТ «Укрсиббанк» з метою уникнення звернення стягнення на іпотечну квартиру, здійснив її відчуження. Зазначав, що станом на квітень 2025 року зобов`язання позичальника за кредитним договором про повернення суми кредиту не виконанні в повному обсязі, непогашена заборгованість по кредиту становить 6223,94 дол США. Договір іпотеки не припинив свою дію, виконання рішення у примусову порядку триває. З метою недопущення прав іпотекодержателя АТ «Укрсиббанк» просило вжити заходів забезпечення позову; Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на спірне майно;

у випадку невжиття заходів забезпечення позову та за умови ухвалення судового рішення на користь позивача виконати таке рішення буде складно або взагалі неможливо, адже під час розгляду справи по суті спірне майно може бути будь-яким способом відчужене третім особам або проведені певні зміни щодо його конфігурацій, що ставить під загрозу виконання майбутнього судового рішення, у випадку задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, є співмірними заявленим позовним вимогам цілком відповідають характеру спірних правовідносин і ніяким чином не порушать прав учасників спору, а навпаки, зможуть забезпечити рівність таких прав. Колегія суддів вважала, що в цьому випадку інтереси та права відповідача ОСОБА_1 таким забезпеченням не будуть порушені або обмежені, оскільки заходи забезпечення мають виключно тимчасовий характер і після вирішення спору по суті, вони будуть скасовані і у випадку ухвалення рішення не на користь позивача, відповідач і надалі зможе реалізувати свої права відносно майна, яке на цей момент є спірним. Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду є незаконною, постановлена із порушенням норм процесуального права, колегія суддів відхилила, оскільки суд першої інстанції дослідив всебічно, повно і з`ясувавши усі обставини справи, надав об`єктивну оцінку правовідносинам, з урахуванням суті спору, та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення заяви.

ОСОБА_1 02 липня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну на ухвалу Лугинського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 09 червня 2025 року, у якій просить оскаржені судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди першої та апеляційної інстанцій неправильно тлумачили положення законодавства, а суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду;

суд задовольнив вимогу позивача застосувати саме такий захід забезпечення позову як арешт, хоча позивач не надав жодних доказів на підтвердження цієї вимоги і не обґрунтував її необхідність. Якщо доказів немає, то стверджувати, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову та за умови ухвалення судового рішення на користь позивача виконати таке рішення буде складно або взагалі неможливо, є безпідставним. Це вже порушення принципу рівності учасників справи, хоча суд сам же і стверджував, що забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Тому необґрунтоване накладання арешту на майно ОСОБА_2 це порушення його права вільно володіти ним. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним;

щодо спору між сторонами: є спір між мною та позивачем, спору між позивачем і ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем немає. Також відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, адже ОСОБА_2 придбав квартиру для проживання своєї сім`ї, яка і проживає в ній по цей час. До того ж іншого житла, куди могла б перейти жити сім`я, він не має;

у постанові Верховний Суд від 19 лютого 2021 року в справі № 643/12369/19 суд виходить з того, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог: - пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Верховний Суд роз`яснив, що: арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна; заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном. Позивачу достатньо було скористатися останньою.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40 - 43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».

Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Cуди встановили, що: в провадженні Лугинського районного суду Житомирської області знаходиться цивільна справа № 281/216/25 за позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя та застосування наслідків нікчемності правочину; предметом спору між сторонами є квартира АДРЕСА_2 ; позивач вказував, що ОСОБА_1 , маючи невиконанні кредитні зобов`язання перед АТ «Укрсиббанк» без згоди іпотекодержателя - АТ «Укрсиббанк» з метою уникнення звернення стягнення на іпотечну квартиру, здійснив її відчуження, станом на квітень 2025 року зобов`язання позичальника за кредитним договором про повернення суми кредиту не виконанні в повному обсязі, непогашена заборгованість по кредиту становить 6223,94 дол США, договір іпотеки не припинив свою дію, виконання рішення у примусову порядку триває, з метою недопущення прав іпотекодержателя АТ «Укрсиббанк» просило вжити заходів забезпечення позову; у сторін виник спір щодо визнання за позивачем прав іпотекодержателя за договором іпотеки від 25 вересня 2007 року, посвідченим нотаріусом Лугинської державної нотаріальної контори Житомирської області Можаровською О.О., зареєстрований в реєстрі за № 1275, що укладений між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , стосовно нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060), яка належала ОСОБА_1 та є предметом іпотеки, однак останній здійснив продаж зазначеної нерухомості ОСОБА_2 ; звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на спірне майно; обраний захід забезпечення позову повністю відповідає змісту заявлених вимог та є співмірними їх розміру; інтереси та права відповідача ОСОБА_1 таким забезпеченням не будуть порушені або обмежені, оскільки заходи забезпечення мають виключно тимчасовий характер і після вирішення спору по суті вони будуть скасовані і у випадку ухвалення рішення не на користь позивача, відповідач і надалі зможе реалізувати свої права відносно майна, яке на цей момент є спірним.

Таким чином, встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення заяви про забезпечення позову.

Посилання на висновки Верховного Суду у справі № 643/12369/19 касаційний суд відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лугинського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 09 червня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя та застосування наслідків нікчемності правочину.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков