КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/8472/2025
Справа № 751/2678/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Осіпенко Л.М., ухвалене в м. Київ 23 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа ОСОБА_2 про визначення розміру заборгованості за аліментами,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, остаточно уточнивши позовні вимоги в жовтні 2024 року, просив обчислити розмір заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 по виконанню виконавчого листа Новозаводського районного суду м. Чернігова № 2-1475/2001 від 28 травня 2001 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 16 травня 2001 року і до її повноліття відповідно до п. 2 ст. 195 СК України, виходячи із середньомісячної заробітної плати штатних працівників у м. Чернігові по місцю реєстрації та фактичного місця знаходження боржника ОСОБА_1 , із урахуванням раніше сплачених та утриманих коштів, станом на 01 січня 2023 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня, існує переплата в розмірі 11718,98 грн.; зобов`язати державного виконавця Дарницького районного ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), у провадженні якого перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1, зробити перерахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні з урахуванням висновків суду та встановленої судом суми заборгованості, покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , в якому у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова № 2-1475/2001 від 28 травня 2001 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 16 травня 2001 року і до її повноліття. 24 грудня 2003 року державним виконавцем ВДВС Новозаводського РУЮ м. Чернігова відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів. В серпні 2009 року він повідомив виконавчу службу, що працевлаштувався на роботу в ТОВ «Проект Плюс» у м. Києві, в зв`язку з чим виконавчий документ було направлено на виконання за місцем його працевлаштування до Святошинського ВДВС. В лютому 2013 року він звільнився з ТОВ «Проект Плюс», 15 квітня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в якій встановлено наявність переплати та запропоновано нараховувати аліменти згідно отриманих доходів за місцем проживання, вказаним у виконавчому документі, а саме АДРЕСА_1 . Виконавчий документ за заявою ОСОБА_1 було направлено на виконання до Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ. Державним виконавцем Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, мотивовану відсутністю повного розрахунку заборгованості аліментів, та повернуто виконавчий документ до Святошинського ВДВС. 14 травня 2014 року державним виконавцем Святошинського ВДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Згідно постанови про передачу виконавчого провадження від 14 серпня 2020 року виконавче провадження передано до Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), причиною чого є той факт, що на території Святошинського району боржник не проживає та доходи не отримує, та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої йому на праві власності належить квартира за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 04 лютого 2021 року, складеного державним виконавцем Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), заборгованість з лютого 2013 року по листопад 2016 року складає 73239 грн., така сума боргу є надмірною та нарахована за неправильно обраною базою нарахування. За період з лютого 2013 року по листопад 2016 року, за які йому нараховано заборгованість державним виконавцем, він не проживав та не працював в м. Києві, не мав на праві власності майна на території м. Києва, а отже нарахування мало проводитись за показниками середньої заробітної плати м. Чернігова.

Повідомляв, що станом на 01 січня 2023 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня, існує переплата в розмірі 11718,98 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав фактичні обставини, зазначені в позові, вказував, що 11 травня 2021 року до Новозаводського районного суду м. Чернігова подано скаргу про визнання протиправними рішень, дій та бездіяльності державного виконавця Дарницького районного відділу ДВС. Ухвалою від 01 грудня 2022 року в справі № 751/3410/21 в задоволенні скарги відмовлено та зазначено, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки його вимоги підлягають розгляду у позовному провадженні при зверненні з позовною заявою із відповідними предметом і підставою позову.

Посилався на процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, а саме, ухвалою від 03 серпня 2023 року справу було призначено до судового розгляду на 20 жовтня 2023 року. Згідно протоколу засідання, сторони не з`явились, в зв`язку з чим судове засідання відкладалось на 17 листопада 2023 року, а потім на 25 січня 2024 року. Звертав увагу, що про засідання 20 жовтня 2023 року та 17 листопада 2023 року сторони проінформовано не було. Ухвала від 03 серпня 2023 року надіслана судом до Єдиного державного реєстру судових рішень 28 грудня 2023 року. Отже, не є зрозумілим, як призначались засідання без інформування сторін та без реєстрації ухвали. Перше засідання по справі було призначено фактично через 8 місяців з дати розподілу справи між суддями.

Вказував, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було взято до уваги ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2022 року в справі № 751/3410/21, яка слугувала підставою подачі позову з вирішення питання розміру заборгованості.

Посилався на наявність правової невизначеності, оскільки в ухвалі Новозаводського районного суду м. Чернігова зазначено, що спір між ОСОБА_1 та державним виконавцем виник стосовно розміру заборгованості, а в рішенні Дарницького районного суду м. Києва вказано, що спір виник між ОСОБА_1 та стягувачем стосовно розміру заборгованості.

Наводив зміст ст. 14, 15, ч. 1, 3, 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 195 СК України, п. 4 розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, щодо складу учасників виконавчого провадження та порядку стягнення аліментів, в тому числі порядку обчислення заборгованості зі сплати аліментів.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 304/284/18, згідно яких «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача».

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 344/17895/19, згідно яких «частиною першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Відповідно до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. У статті 195 СК України передбачено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу). Згідно із частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом».

Вказував, що оскільки він не згоден з обчисленим державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір виник між ним та державним виконавцем, як було зазначено в ухвалі Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2022 року в справі № 751/3410/21, а висновок в рішенні Дарницького районного суду м. Києва в справі № 751/2678/23 є хибним, тому рішення підлягає скасуванню.

Зазначав, що в позовній заяві заявлено дві позовні вимоги, однією з яких є зобов`язання Дарницького ДВС вчинити дії, отже не зрозуміло, як в такому питанні відповідачем може бути стягувач аліментів.

Звертав увагу суду на термін вирішення питання з розрахунку аліментів. В березні 2021 року подана заява до Дарницького ДВС з проханням зробити розрахунок та надати пояснення. В травні 2021 року подана скарга на дії/бездіяльність державного виконавця, розгляд якої закінчився постановленням ухвали від 01 грудня 2022 року, в якій судом зазначено, що питання потрібно вирішувати в позовному провадженні. Рішенням від 23 січня 2025 року відмовлено в позові. Таким чином, впродовж 4 років він намагається домогтись проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відповідно до закону.

Від відповідача Дарницького районного ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що згідно матеріалів виконавчого провадження, боржник хоче уникнути відповідальності по сплаті заборгованості по аліментам, оскільки після звільнення з місця роботи в 2013 році розумів, що нарахування будуть здійснюватися по середній заробітній платі по м. Києву, і тому повідомив державного виконавця про свій переїзд за місцем реєстрації, але квитанції з Укрпошти свідчать, що фактично боржник проживав у м. Києві.

Вказував, що ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 червня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви боржника про поновлення процесуального строку для звернення до суду зі скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 травня 2014 року.

Пояснював, що згідно розрахунку державного виконавця, на момент повноліття дитини заборгованість становила 73239 грн. Станом на 01 квітня 2025 року заборгованість частково погашена і становить 5964,05 грн.

Зазначав, що порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду визначений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 8 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір за заявою заінтересованої особи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із неналежності суб`єктного складу, а саме відповідача, оскільки спір з приводу розміру заборгованості зі сплати аліментів фактично виник між ОСОБА_1 як боржником та ОСОБА_2 як стягувачем.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що рішенням від Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2001 року у справі №2-1475 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину, починаючи з 16 травня 2001 року і до її повноліття.

На виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2001 року видано виконавчий лист №2-1475 (а. с. 17 т. 1).

24 грудня 2003 року постановою державного виконавця державної виконавчої служби Новозаводського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно (а. с. 18 т. 1).

Листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві №3326/2-18 від 02 грудня 2020 року повідомлено, що 19 серпня 2009 року постановою державного виконавця ВДВС Святошинського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-1475, виданого 28 травня 2001 року Новозаводським районним судом м. Чернігова (а. с. 50-51 т. 1).

15 квітня 2014 року постановою державного виконавця ВДВС Святошинського районного управління юстиції виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-1475 виданого 28 травня 2001 року Новозаводським районним судом м. Чернігова закінчено в зв`язку з тим, що боржник не працює в ТОВ «Проект Плюс» з лютого 2013 року, заборгованість по 01 лютого 2013 року відсутня, заборгованість за період з 01 лютого 2013 року - 15 квітня 2014 року запропоновано нараховувати згідно отриманих доходів за місцем проживання боржника у виконавчому листі. Вказано, що існує переплата в розмірі 306,62 грн., і що виконавчий лист направляється за адресою проживання боржника АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ (а. с. 19 т. 1).

05 травня 2014 року державним виконавцем Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа), ВП № 43175994, в зв`язку з відсутністю повного розрахунку заборгованості аліментів на момент закінчення виконавчого провадження (а. с. 20 т. 1).

14 травня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2-1475, виданого 28 травня 2001 року Новозаводським районним судом м. Чернігова (а. с. 24 т. 1).

14 серпня 2020 року виконавчий документ у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 передано до Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у зв`язку з тим, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником на праві приватної власності зареєстровано квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 31 т. 1), та який було прийнято 15 вересня 2020 року до виконання (а. с. 32 т. 1).

У відповідності до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 від 04 лютого 2021 року, за період з лютого 2013 року по листопад 2016 року заборгованість ОСОБА_1 становить 73 239,00 грн. (а. с. 35 т. 1).

На а. с. 197 - 202 т. 1 знаходиться копія ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2022 року в справі № 751/3410/21 за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Київ ЦМУМЮ (м. Київ) Гусєвої Я.А., заінтересовані особа Дарницький РВ ДВС м. Київ ЦМУМЮ (м. Київ), ОСОБА_2 , якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав, що суть скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця зводиться до незгоди заявника з розміром заборгованості, нарахованої державним виконавцем по сплаті аліментів, а відтак, заявником обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки вимоги останнього у даному випадку підлягають розгляду у позовному провадженні при зверненні з позовною заявою із відповідними предметом і підставою позову.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У частинах третій, четвертій та восьмій статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

У статті 447 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом) визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року в справі 344/17895/19, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, зазначено, що «Частиною першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Відповідно до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У статті 195 СК України передбачено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).

Згідно із частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом».

У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 2-751/2007 (провадження № 61-15422св20), вказано, що «оскільки заявник звернулася до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, то такий спір може розглядатися у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачений розділом VII ЦПК України. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 29 серпня 2018 року у справі № 201/10328/16-ц, провадження № 14-192цс18; від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 05 серпня 2020 року у справі №464/6206/18, провадження № 61-18142св19. Тобто, у вказаній категорії справ стягувач аліментів вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах, що узгоджується з пунктом 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 (з відповідними змінами) і підтверджується судовою практикою Верховного Суду. Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів підлягають вирішенню судом лише у порядку позовного провадження. […] Отже, вимога скарги ОСОБА_1 про зобов`язання державного виконавця провести повторний розрахунок заборгованості боржника по сплаті аліментів є правомірною й підлягає перевірці по суті, які вона зазначила у скарзі, а саме щодо певного розрахунку державною виконавчою службою заборгованості по аліментам. При новому розгляді справи апеляційному суду слід врахувати вищенаведене, а також звернути увагу на правові висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, які викладені у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц, провадження № 61-45100сво18, в якій зазначено, як саме і з яких видів доходу боржника обчислюється заборгованість по аліментах».

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 125/2525/18 (провадження № 61- 13525св20) зазначено, що «у пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6 зазначено, що судам необхідно враховувати, що розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати, керуючись вимогами статті 74 Закону про виконавче провадження, відповідними нормами сімейного законодавства, а також постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 (з наступними змінами) «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». При цьому він не може вирішувати питання про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості. Спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. Залежно від предмета та суті вимог така заява може розглядатися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, або у позовному провадженні».

Висновки суду першої інстанції про те, що спір з приводу розміру заборгованості зі сплати аліментів фактично виник між ОСОБА_1 як боржником та ОСОБА_2 як стягувачем, наведеним правовим висновкам Верховного Суду не суперечать.

Апеляційний суд не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги, що оскільки ОСОБА_1 не згоден з обчисленням державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, то спір виник між ним та державним виконавцем, як було зазначено в ухвалі Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2022 року в справі № 751/3410/21.

Апеляційний суд звертає увагу, що в ухвалі Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2022 року в справі № 751/3410/21 відсутні прямі висновки суду першої інстанції про те, що спір виник між ОСОБА_1 та державним виконавцем, а вказано лише, що суть скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця зводиться до незгоди заявника з розміром заборгованості, нарахованої державним виконавцем по сплаті аліментів, а відтак, заявником обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки вимоги останнього у даному випадку підлягають розгляду у позовному провадженні при зверненні з позовною заявою із відповідними предметом і підставою позову.

Крім того, оскільки відповідно до ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, доводи апеляційної скарги про наявність спору щодо розміру аліментів саме між ним та державним виконавцем є необґрунтованими.

Зі змісту наведених норм вбачається, що рішення суду за позовом про визначення розміру аліментів впливатиме саме на права, свободи, інтереси та/або обов`язки іншого з батьків, як стягувача аліментів, а не на права, свободи, інтереси та/або обов`язки державного виконавця, який не має власних майнових інтересів у стягненні аліментів на утримання дитини в тому чи іншому розмірі, він не є суб`єктом матеріального правовідношення, а відповідно до ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Доводи апеляційної скарги, що в позовній заяві заявлено дві позовні вимоги, однією з яких є зобов`язання державного виконавця зробити перерахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні з урахуванням висновків суду та встановленої судом суми заборгованості, за якою відповідачем не може бути стягувач аліментів, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки зазначена вимога є похідною від вимоги про визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів та не є належним способом захисту права боржника, позаяк державний виконавець буде зобов`язаний виконати рішення суду, яким визначено розмір заборгованості зі сплати аліментів, незалежно від того, чи був він залучений до участі в справі як відповідач.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2022 року по справі № 751/3410/21, у якій зазначено, що спір виник між ОСОБА_1 та державним виконавцем, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 впродовж чотирьох років намагається домогтись проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відповідно до закону, не є самі по собі підставою для задоволення позову, пред`явленого до неналежного відповідача, та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Доводи апеляційної скарги, що перше засідання по справі було призначено фактично через 8 місяців з дати розподілу справи між суддями, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги, що справа перебувала в провадженні суду першої інстанції тривалий час, а саме з 03 серпня 2023 року по 23 січня 2025 року, і що ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в справі була відправлена судом до Єдиного державного реєстру судових рішень лише 28 грудня 2023 року, разом із тим, зазначений процесуальний недолік не вплинув на обґрунтованість висновків суду та не призвів до неправильного вирішення справи, а тому відповідно до ст. 376 ЦПК України не може вважатись підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що судові засідання призначались без інформування сторін про дату, час і місце розгляду справи, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, з огляду на наявність в матеріалах справи копій судових повісток та рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, отже, судом першої інстанції вживались передбачені законом заходи щодо повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, а за відсутності доказів їх належного повідомлення судові засідання відкладались, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України, якою врегульовано наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Апеляційний суд також враховує, що вимога ОСОБА_1 скасувати рішення та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті не ґрунтується на вимогах процесуального закону, встановлених ст. 374 ЦПК України, оскільки направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції допускається лише у випадку скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.