Справа № 367/4772/21
Провадження №2/367/590/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

02 травня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань - Миколаєнко П.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Фокіна Я.Ф.,

представника відповідача - Снісаренко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державного податкового університету, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Ірпінської міської ради, Голова комісії з реорганізації Університету державної фіскальної служби України Якубівський Володимир Леонідович про визнання права на приватизацію, визнання недійсним правочину, визнання незаконною (протиправною) бездіяльності, зобов`язання передати об`єкт державного житлового фонду до комунальної власності, зобов`язання виконати умови трудової угоди (контракту), -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до Міністерства фінансів України, Державного податкового університету, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Ірпінської міської ради, Голова комісії з реорганізації Університету державної фіскальної служби України Якубівський Володимир Леонідович про визнання права на приватизацію, визнання недійсним правочину, визнання незаконною (протиправною) бездіяльності, зобов`язання передати об`єкт державного житлового фонду до комунальної власності, зобов`язання виконати умови трудової угоди (контракту). Під час підготовчого провадження позивач двічі змінював предмет позову, та остаточно просив (позовна заява від 03.03.2023, т. 5, а.с. 82-97):

- визнати за ОСОБА_1 та членами його сім`ї право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ; ???

- визнати недійсним з моменту підписання правочин, оформлений передавальним актом від 26 січня 2022 року, який укладений між Університетом державної фіскальної служби та Державним податковим університетом в частині передачі прав на квартиру державного житлового фонду № 27, розташовану за адресою АДРЕСА_1 від Університету державної фіскальної служби до Державного податкового університету;

- визнати незаконною (протиправною) бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неприйняття рішення стосовно передачі квартири державного житлового фонду АДРЕСА_1 , зазначеної у передавальному акті від 26 січня 2022 року (пункт 1.12, рахунок 1013 «Будинки та споруди», сторінка 14 передавального акту), укладеному між Університетом державної фіскальної служби та Державним податковим університетом до комунальної власності Ірпінської міської ради під час реорганізації Університету державної фіскальної служби України;

- зобов`язати Міністерство фінансів України та Університет державної фіскальної служби передати об`єкт державного житлового фонду, а саме - квартиру АДРЕСА_1 - до комунальної власності Ірпінської міської ради для подальшої її приватизації сім`єю ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Університет державної фіскальної служби України виконати умови трудової угоди (контракту) від 01 вересня 2013 року з працівником ОСОБА_1 щодо передачі у власність ОСОБА_1 квартири за адресою АДРЕСА_1 шляхом її приватизації ОСОБА_1 та членами його сім`ї.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що згідно із пунктом 3.7. контракту від 01 вересня 2013 року, укладеного між ним та Університетом державної фіскальної служби України, останній зобов`язувався надати квартиру та передати її у його власність, тобто згідно трудового договору Університет державної фіскальної служби зобов`язувався забезпечити здійснення необхідних заходів для приватизації ним квартири.

Вказує, що відповідно до умов трудової угоди (контракту), укладеної з Університетом державної фіскальної служби України від 01 вересня 2013 року, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року та додаткового рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у цивільній справі № 367/8092/14-ц, наказу Університету від 17 грудня 2015 року № 2042 «Про надання жилого приміщення», рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 15 січня 2016 року № 9/2, йому та членам його родини було надано для проживання квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що протягом 7 років після надання квартири він неодноразово звертався до Університету державної фіскальної служби України з проханням виконати умови контракту та вжити необхідних заходів щодо приватизації квартири його сім`єю, університет неодноразово звертався до суб`єктів управління об`єктами державного житлового фонду з проханням прийняти рішення стосовно передачі зазначеної квартири державного житлового фонду у комунальну власність, що підтверджується листом Університету державної фіскальної служби України № 1052/01-23 від 13 травня 2021 року до Ірпінського міського голови.

Згідно з листом Університету державної фіскальної служби України № 194/01-21 від 02 лютого 2021 року до Міністерства фінансів України, університет ініціював прийняття Міністерством фінансів України рішення про передачу об`єкту державного житлового фонду, а саме квартири АДРЕСА_1 , з державної до комунальної власності з можливою наступною приватизацією його родиною.

Однак, позивач зазначає, що Університет державної фіскальної служби України дотепер не виконав своє зобов`язання передати позивачу квартиру у власність, тобто не виконав своє зобов`язання належним чином.

Зазначає, що участі у приватизації житла він не приймав, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 93 від 06 вересня 2021 року.

Вказує, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 15 січня 2016 року № 9/2, він правомірно займає квартиру, дана квартира відноситься до державного житлового фонду, не є службовою, оскільки була виключена з числа службових на підставі рішення виконкому Ірпінської міської ради Київської області № 149/3 від 23 липня 2013 року.

Таким чином, позивач зазначає, що оскільки він правомірно займає квартиру державного житлового фонду, проживає у ній постійно, а тому має право на приватизацію зазначеної квартири відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Зазначає, що здійснення під час реорганізації приймання-передачі всіх зобов`язань, активів і пасивів Університету державної фіскальної служби України до правонаступника - Державного податкового університету, що оформлено передавальним актом від 26 січня 2022 року, спрямоване на набуття, зміну/припинення прав та обов`язків, а отже таке волевиявлення, яке оформлене передавальним актом, за своєю правовою природою є двостороннім правочином.

Стверджує, що Університет державної фіскальної служби передав правонаступнику - Державному податковому університету під час реорганізації державний житловий фонд з порушенням норм пп. 2 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого у разі банкрутства підприємств, зміни форми власності, злиття, приєднання, поділу, перетворення, виділу або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (у тому числі гуртожитки) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад.

Зазначає, що оскільки відповідач Університет державної фіскальної служби протиправно здійснив розпорядження державним житловим фондом (а одночасно і 20-ма приватизованими квартирами), який належало передати у комунальну власність Ірпінської міської ради Київської області, правочин, на підставі якого таке розпорядження було здійснено та який оформлений передавальним актом від 26 січня 2022 року в цій частині підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України як такий, що вчинений з порушеннями норм ст. 203 ЦК України.

Вказує, що у сфері управління Міністерства фінансів України перебував та перебуває державний житловий фонд, який знаходися у господарському віддані Університету державної фіскальної служби України, що підтверджується листом Університету державної фіскальної служби України від 29 квітня 2021 року № 976/01-51, статутом Університету державної фіскальної служби України, листом Державного податкового університету № 1577/01-18 від 30 вересня 2022 року.

Реорганізація Університету державної фіскальної служби України проводилась згідно наказів Міністерства фінансів України «Деякі питання утворення Державного податкового університету» від 19 березня 2021 року № 164 та від 01 листопада 2021 року № 574, відповідно на виконання розпоряджень Кабінету Міністрів України «Про утворення Державного податкового університету» від 02 грудня 2020 року № 1518-р та від 06 жовтня 2021 року № 1202.

Обов`язок відповідачів передати квартиру у комунальну власність виник на підставі пп. 2 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та правових актів стосовно реорганізації Університету державної фіскальної служби України.

Зазначає, що суб`єкт владних повноважень - Міністерство фінансів України не лише протягом тривалого часу (з грудня 2020 року) не виконав свій обов`язок - не прийняв рішення стосовно передачі державного житлового фонду у комунальну власність, але і протиправно затвердив передавальний акт від 26 січня 2022 року, яким був оформлений правочин, що суперечив чинному законодавству.

Прийняття рішення про передачу державного житлового фонду у комунальну власність віднесені до компетенції Міністерства фінансів України на підставі ч. 3 ст. 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», відповідно до якої рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.

Відповідно до підпункту 86 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, Мінфін відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Мінфіну.

Стверджує, що листом від 25 травня 2021 року № 01-14/1931 Виконавчий комітет Ірпінської міської ради надав відповідь на лист Університету державної фіскальної служби України № 1052/01-23 від 13 травня 2021 року, у якій повідомив, що для розгляду на пленарному засіданні Ірпінської міської ради питання про надання згоди про прийняття об`єкту державного житлового фонду (квартири АДРЕСА_1 ) з державної до комунальної власності необхідне відповідне звернення від суб`єкта управління державним майном (у даному випадку Міністерства фінансів України).

У зв`язку з вищенаведеним, позивач зазначає, що звернувся із запитами на отримання публічної інформації 25 січня 2023 року до Міністерства фінансів України та 03 лютого 2023 року до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, у яких просив надати звернення Міністерства фінансів України до Ірпінської міської ради щодо отримання згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність.

Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області листом від № 01-32/44 від 09 лютого 2023 року надав відповідь на зазначений запит, у якій вказав, що лист-звернення від Міністерства фінансів України до Ірпінської міської ради щодо отримання згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність не надходив.

Міністерство фінансів України листом № 16030-04//196 від 01 лютого 2023 року повідомило, що запитувана інформація в Міністерстві фінансів України відсутня.

Таким чином, позивач стверджує, що Міністерство фінансів України навіть не намагалось отримати згоду Виконкому Ірпінської міської ради Київської області, яка була необхідна для того, щоб Міністерство фінансів України могло виконати свій обов`язок - прийняти рішення стосовно передачі державного житлового фонду у комунальну власність у зв`язку із реорганізацією Університету державної фіскальної служби України.

Зазначає, що дії стосовно передачі державного житлового фонду до комунальної власності були юридично значимими та обов`язковими, оскільки ні Міністерством фінансів України, ні Університетом державної фіскальної служби України не були створені органи приватизації, всупереч вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідно до якої міністерствам і відомствам, у повному господарському віданні чи оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд необхідно сприяти задоволенню потреб громадян у здійсненні приватизації державного житлового фонду і вживати заходів до посадових осіб, які створюють перешкоди на шляху проведення приватизації вказаного житла, прискорити створення уповноважених органів з приватизації житла.

Таким чином, стверджує, що здійснити передбачену законодавством приватизацію житла можливо лише за допомогою органу приватизації місцевої ради, а для того, щоб орган приватизації, наприклад, Ірпінської міської ради Київської області мав право проводити приватизацію державного житла, це державне житло мало бути попередньо передано до комунальної власності Ірпінської міської ради Київської області.

Крім того, позивач зазначає, що приватизація близько ста квартир державного житлового фонду, що перебували у господарському віданні Університету державної фіскальної служби України, була здійснена неповноважним органом приватизації місцевого самоврядування, оскільки квартири у комунальну власність не передавались, а отже має місце застосування різних підходів відповідачами у питаннях приватизації державного житла, така поведінка відповідачів є суперечливою, дискримінаційною, та порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності, які відповідно до ст. 3 ЦК України є фундаментальними засадами цивільного права.

Стверджує, що Міністерство фінансів України відмовило йому у проханні передати квартиру до комунальної власності під час реорганізації, зазначивши, що питання щодо передачі державного майна, що знаходиться на балансі університету буде розглянуто після завершення процедури реорганізації та утворення Державного податкового університету, а також відмовило у проханні вжити необхідних заходів задля приватизації квартири у будь-який прийнятний спосіб (або шляхом створення органу приватизації, або шляхом передачі до комунальної власності) після підписання передавального акту, зазначивши що вирішення даного питання відбувається в судовому порядку та буде вирішено судом шляхом винесення рішення по справі.

З урахуванням вищевикладеного, позивач вказує, що поведінка Міністерства фінансів України щодо неприйняття рішення стосовно передачі державного житлового фонду до комунальної власності під час реорганізації Університету державної фіскальної служби України, з урахуванням об`єктивної необхідності та реальної можливості, є протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така протиправна бездіяльність Міністерства фінансів України не припинена дотепер.

Наголошує, що відповідно до положень чинного законодавства України задля виконання умов трудового контракту стосовно передачі зазначеної квартири з державного житлового фонду у його власність, Університет державної фіскальної служби України міг або створити власний орган приватизації та провести приватизацію зазначеної квартири, або передати зазначену квартиру у комунальну власність з можливим наступним прийняттям рішення про приватизацію органом приватизації Ірпінської міської ради.

Зазначає, що для виконання умов трудового контракту він звернувся до Університету державної фіскальної служби України листом від 24 червня 2020 року № Б-47/01-18 з проханням створити в університеті орган приватизації, провести приватизацію та оформити свідоцтво про право власності на зазначене майно.

Вказує, що Університет державної фіскальної служби України листом № 1584/01-18 від 23 липня 2020 року відмовив йому у виконанні свого зобов`язання за трудовим контрактом передати квартиру у його власність шляхом приватизації державного житлового фонду власним органом приватизації через те, що такий орган не створювався, та відмовився створювати орган приватизації.

Листом № 83235 від 05 вересня 2018 року Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області зазначив, що квартира АДРЕСА_1 є державною власністю, Університет державної служби України є балансоутримувачем зазначеного майна, а отже Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області не має повноважень розпоряджатися зазначено вище квартирою без згоди власника.

Стверджує, що для того, щоб приватизувати зазначену квартиру через орган приватизації Ірпінської міської ради, він звернувся до комісії з реорганізації Університету державної фіскальної служби листом № Б-44/01-18 від 09 квітня 2021 року, у якому просив, задля виконання умов трудового контракту, передати зазначену квартиру до комунальної власності Ірпінської міської ради до завершення процедури реорганізації, як це передбачено абзацом 2 пункту 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Однак, станом на день подачі даного позову від комісії з реорганізації Університету державної фіскальної служби України відповіді не отримав.

Разом з тим, листом від 27 квітня 2021 року № 16030-04//1017 Міністерство фінансів повідомило, що майно Університету державної фіскальної служби України перейде до новоутвореного Державного податкового університету після завершення процедури реорганізації як їх правонаступника, тому питання щодо передачі державного майна, що знаходиться на балансі університету, буде розглянуто після завершення процедури реорганізації та утворення Державного податкового університету.

Позивач зазначає, що всупереч попереднім обіцянкам прийняти рішення про передачу квартири з державної у комунальну власність після завершення процедури реорганізації, Міністерство фінансів України вже після підписання передавального акту відмовило йому на його прохання вжити необхідних заходів задля приватизації квартири у будь-який прийнятний спосіб (або шляхом створення органу приватизації у Державному податковому університеті, або шляхом передачі її до комунальної власності).

Стверджує, що оскільки за передавальним актом спірна квартира вже була передана до Державного податкового університету, він звернувся до університету з листом від 07 вересня 2022 року з проханням вжити всіх необхідних заходів щодо передачі йому у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її приватизації у будь-який прийнятний для університету спосіб.

Зазначає, що Державний податковий університет листом № 1577/01-18 від 30 вересня 2022 року відмовив йому, зазначивши, що законодавством не встановлено обов`язок створення органу приватизації в закладах вищої освіти.

Враховуючи вищевикладене, позивач змушений звернутися з даною позовною заявою до суду та просить задовольнити її.

03 квітня 2023 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника відповідача Державного податкового університету - Фокіна Ярослава Федоровича надійшов відзив на позовну заяву (т.5, а.с. 152-155), в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного.

Представник Державного податкового університету зазначає, що позивач у прохальній частині позову просить виконати умови контракту від 01 вересня 2013 року щодо передачі у його власність квартири АДРЕСА_1 , шляхом вжиття передбачених законодавством заходів з її приватизації, при цьому відповідно до пункту 3.7 даного контракту, університет зобов`язується вилучити зазначену квартиру із числа службових та передати її у власність працівника не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії контракту, в свою чергу контракт закінчився 31 серпня 2014 року, тобто строк з якого ніби-то порушені права позивача розпочався з 01 червня 2014 року, таким чином строк позовної давності в межах якого ОСОБА_1 міг реалізувати своє право на захист шляхом подання позовної заяви закінчився 01 червня 2017 року, а отже позивачем пропущено строк позовної давності.

Крім того, вказує, що відповідно до відповідно до ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Тобто дана стаття регулює приватизацію державного житлового фонду проте вказує на наявність волевиявлення, а саме бажання передати у комунальну власність, отже посилання позивача на ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є безпідставними, адже передача в комунальну власність державного житлового фонду здійснюється за бажанням установи (організації) і в свою чергу здійснюється у вичерпному переліку обставин, які не відносяться до реорганізації університету.

Звертає увагу на те, що квартира АДРЕСА_1 належить університету на праві державної власності, що підтверджується свідоцтвом на нерухоме майно від 30 грудня 2011 року НОМЕР_3.

Стверджує, що передавальний акт від 26 січня 2022 року не суперечить чинному законодавству, норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не мають відношення до передачі об`єктів з балансу на баланс юридичних осіб.

Вказує, що у своїх позовних вимогах позивач просить суд зобов`язати Міністерство фінансів України та Університет державної фіскальної служби України передати об`єкт державного житлового фонду, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначає, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Відповідно до свідоцтва на нерухоме майно від 30 грудня 2011 року НОМЕР_4 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 , має загальну площу 113,6 кв.м.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності грошима, сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Враховуючи вищевикладене, представник Державного податкового університету зазначає, що при умові наявності в сім`ї позивача трьох членів родини безоплатна передача повинна відбуватись із розрахунку 73 кв.м., надлишки майна загальної площі повинні бути передані за оплату, таким чином, вимоги позивача щодо безкоштовної приватизації квартири, яка перебуває в державній власності є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказує, що позивач у позові зазначає, що заходи визначені ДАСУ щодо повернення державі незаконно відчуженого державного житла, відповідачами не здійснені, однак висновки ДАСУ стосуються інших квартир, які були приватизовані, а не квартири 27 , а тому жодного відношення до даної справи не мають.

Крім цього зазначає, що університет підтримує позицію Міністерства фінансів України, про те, що оскарження передавального акту від 26 січня 2022 року має розглядатись в рамках адміністративного судочинства.

Таким чином, зважаючи на необґрунтованість наведених позивачем у позовній заяві тверджень представник Державного податкового університету просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

03 квітня 2023 року від представника відповідача Міністерства фінансів України - Філь Олени Миколаївни до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву (т.5, а.с. 161-172), у якому представник відповідача зазначає, що підставою подання вказаного позову є належним чином невиконане зобов`язання Університету державної фіскальної служби України відповідно до пункту 3.7 трудового контракту від 01 вересня 2013 року стосовно передачі квартири у власність позивача та його родини, тобто відчуження об`єкту державної власності.

Вказує, що відповідно до пункту 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Відчуження майна, що перебуває на балансі суб`єкта управління, здійснюється за рішенням такого суб`єкта.

Відповідно до пункту 7 Порядку, для отримання згоди на відчуження майна суб`єкт господарювання подає разом із зверненням стосовно відчуження майна: техніко-економічне обґрунтування доцільності відчуження майна та напрямів використання кошів (з обов`язковим визначенням впливу відчуження майна на цілісність майнового комплексу); акт технічного стану майна, складений на дату оцінки та затверджений керівником суб`єкта господарювання; висновок про вартість майна, погоджений відповідно до абзацу третього пункту 10 цього Порядку, та звіт про оцінку майна; відомості про наявність обтяжень чи обмежень стосовно розпорядження майном, яке пропонується до відчуження (разом з відповідними підтвердними документами); протокол (виписка з протоколу) засідання комісії з приватизацій (у разі її утворення) про надання згоди на відчуження майна.

Однак, представник Міністерства фінансів України зазначає, що жодного звернення про надання згоди на відчуження об`єкту державної власності, а саме квартири АДРЕСА_1 , до органу управління, а саме Державної фіскальної служби України не надходило та ніякої згоди щодо відчуження від органу управління на момент укладення контракту не надавалося, таким чином зазначений контракт був укладений з порушенням законодавства України.

Наголошує, що трудова угода (контракт) з працівником ОСОБА_1 від 01 вересня 2013 року містить умову про відчуження нерухомого майна (об`єкту державної власності), отже дана трудова угода (контракт) повинна бути нотаріально посвідчена, однак в момент укладення контракту (вчинення правочину) було недодержано вимогу щодо нотаріального посвідчення правочинів передбачених чинним законодавством України, де чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, а саме: договори про відчуження нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 ЦК України.

Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Вказує, що відповідно до положень чинного законодавства, з метою належної реалізації повноважень держави як власника та здійснення ефективного використання державного майна, для проявлення Міністерством фінансів України ініціативи (тобто реалізації свого права, а не обов`язку) щодо передачі об`єкта права державної власності - квартири у комунальну власність, мають бути достатні правові підстави, економічна обґрунтованість доцільності та необхідності прийняття такого рішення, у свою чергу позивач сам в позовній заяві зазначає, що відповідно до статті 4-1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду у комунальну власність може виходити від органів уповноважених управляти державним майном, тобто позивач сам розуміє, що це право, а не обов`язок.

Крім того, представник Міністерства фінансів України зазначає, що не погоджується з твердженням ОСОБА_1 про те, що квартира не передана у його власність через те, що знаходиться в управлінні Міністерства фінансів України, оскільки на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 1518 «Про утворення Державного податкового університету», внаслідок реорганізації шляхом злиття Університету державної фіскальної служби України та Державної навчально-наукової установи «Академія фінансового управління», Мінфіном розпочато процес реорганізації.

Зазначена вище квартира перебуває на балансі Університету державної фіскальної служби України, органом управління якого є Міністерство фінансів України відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1235-р.

Вказує, що таким чином, майно, права та обов`язки університету та академії мають перейти до новоутвореного Державного податкового університету як їх правонаступника, тому питання про передачу державного майна, що знаходиться на балансі університету доцільно розглядати після завершення процедури реорганізації. Станом на сьогоднішній день процес реорганізації завершено. Національний університет державної податкової служби України (в якому працював у 2014 році позивач) реорганізований шляхом злиття в Університет державної фіскальної служби України на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 1184-р від 11 листопада 2015 року «Про утворення Університету державної фіскальної служби України». Університету державної фіскальної служби України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1202-р «Про утворення Державного податкового університету» та наказу Міністерства фінансів України від 01 листопада 2021 року № 574 «Деякі питання утворення Державного податкового університету» реорганізовано шляхом приєднання до Державного податкового університету.

Таким чином, Університет державної фіскальної служби України є правонаступником Національного університету державної податкової служби України, а в свою чергу Державний податковий університет є правонаступником Університету державної фіскальної служби України.

Стверджує, що натомість у позовній заяві позивач посилається на Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме на абзац 2 п. 9 ст. 8, де зазначається, що державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування, та робить помилковий висновок, що наявний на балансі Університету державної фіскальної служби України державний житловий фонд при проведенні процедури реорганізації має бути переданий до комунальної власності Ірпінської міської ради, а не до новоствореного Державного податкового університету.

Крім того, представник Міністерства фінансів України зазначає, що на виконання Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1518 від 20 грудня 2020 року Мінфіном був виданий наказ № 164 «Про деякі питання утворення Державного податкового університету» від 19 березня 2021 року.

Стверджує, що реорганізація шляхом злиття може бути визначена як сукупність юридично значущих дій та прийняття юридичних актів, які спрямовані на припинення декількох суб`єктів господарювання та створення на їх базі нового, і характеризується переходом усіх прав та обов`язків суб`єктів, що реорганізуються, в порядку універсального правонаступництва до нового суб`єкта господарювання, тобто обов`язковою умовою реорганізації юридичної особи шляхом злиття є універсальне правонаступництво за її зобов`язаннями.

Перехід прав та обов`язків при правонаступництві підлягає обов`язковій документальній фіксації, відповідно, складання і затвердження комісією з припинення (та /або утворення нового) передавального акту в динаміці реорганізаційних відносин є юридичним фактом як елементом юридичного складу, необхідного для легітимації новоствореного суб`єкта господарювання.

Зазначає, що у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників, юридична особа є такою, що припинилася з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Вказує, що внаслідок злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий.

Звертає увагу суду на те, що Мінфіном (орган управління Університету) відповідно до законодавства України було направлено звернення до Державної аудиторської служби України щодо включення до плану ревізії фінансово-господарської діяльності університету за період з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2020 року, Державна аудиторська служба України на виконання пункту 8.28 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на IV квартал 2020 року провела ревізію фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби України.

Зазначає, що при перевірці Державною аудиторською службою України фінансово-господарської діяльності університету виявлені порушення при передачі права державної власності на 34 квартири (виключення з числа службових), які перебували на балансі університету на правах загальнодержавної власності і оперативного управління, без погодження засновника, так, по АДРЕСА_1 виділялося, виводилося із службового та надавалося в постійне користування квартири: № 3 , 6 , 7 , 8 , 9 , 10 , 14 , 26 , 27 , 32 , 35 , 38 , 39 , 41 , 42 , 44 , 67 , 70 , 80 , 81 , 83 та 98 на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 13 липня 2013 року № 149/3. При цьому, рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 23 липня 2013 року № 149/3 «Про виключення жилих приміщень з числа службових», згодом втратило чинність на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 30 грудня 2013 року № 245/1. Так, квартири № 9 , 10 , 14 , 27 , 35 , 44 , 81 та 98 рішенням виконкому були виведені з числа службових у 2013 році але не приватизувались, тобто всі зазначені квартири станом на 31 грудня 2020 року не належать університету, відповідно до висновку Державної аудиторської служби України.

Вказує, що за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби України, які були надані до Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора, Головного управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби безпеки України та Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київської області відкрито кримінальне провадження, яке триває до теперішнього часу, зазначеній акт ревізії знаходиться в матеріалах кримінальної справи у якості доказу, тобто здійснення Мінфіном жодних дій щодо квартири АДРЕСА_1 , не можливо до закінчення кримінального провадження, яке відкрито за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби.

Крім того, звертає увагу суду на те, що зазначений позивачем наказ № 164 «Про деякі питання утворення Державного податкового університету» від 19 березня 2021 року не оскаржується в жодному суді України, не визнаний протиправним та не скасований судом у встановленому законом порядку, тому твердження позивача про те, що він є протиправним та таким, що порушує його права та права його родини є необґрунтованими, надуманими та не відповідають дійсності.

Щодо позовних вимог про визнання незаконною бездіяльності Мінфіну та визнання недійсним з моменту підписання правочину, оформленого передавальним актом від 26 січня 2022 року, який укладений між Університетом державної фіскальної служби та Державним податковим університетом в частині передачі прав на квартиру державного житлового фонду № 27, представник звертає увагу суду на те, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, Міністерство фінансів України (Мінфін) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Вказує, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службового особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий, проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Представник Міністерства фінансів зазначає, що з наведеного вбачається, що позовні вимоги щодо визнання бездіяльності Мінфіну незаконною та визнання недійсним з моменту підписання правочину, оформленого передавальним актом від 26 січня 2022 року, який укладений між Університетом державної фіскальної служби та Державним податковим університетом належить до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи вищевикладене, просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Від позивача ОСОБА_1 до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області надійшла відповідь на відзив Міністерства фінансів України (т.5, а.с. 129-138), в якому позивач зазначає, що твердження Мінфіну про те, що підставою подання вказаного позову є лише належним чином невиконання Університетом державної фіскальної служби України зобов`язання стосовно передачі квартири у його власність відповідно до п. 3.7 трудового контракту від 01 вересня 2013 року не відповідає дійсності.

Зазначає, що фактичними підставами даного позову є факт проведення процедури реорганізації Університету державної фіскальної служби України шляхом приєднання згідно наказу Міністерства фінансів України від 01 листопада 2021 року № 574, належність квартири за адресою АДРЕСА_1 , у якій він мешкає зі свою родиною, до державного житлового фонду та перебування у сфері управління Міністерства фінансів України, перебування квартири на балансі Університету державної фіскальної служби України на основі права господарського відання, наявність у трудовому контракті із Університетом державної фіскальної служби України зобов`язання передати квартиру у його власність та відсутність у відповідачів органів приватизації.

Позивач вказує, що контракт взагалі не передбачав надання йому конкретної квартири (квартира на той час не була надана), а встановлював загальний обов`язок Університету державної фіскальної служби України надати квартиру та здійснити заходи з її приватизації, тобто оскільки про жодний об`єкт нерухомого майна у розумінні індивідуально визначеної будови (у даному випадку квартири, що має адресу, вартість тощо) у контракті не йшлося, контракт не підлягав нотаріальному посвідченню та реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стверджує, що оскільки відчуження об`єкту нерухомого майна згідно контракту не відбувалось, то не потрібно було і отримувати згоду суб`єкта управління державним майном, крім того, твердження Міністерства фінансів України про те, що жодного звернення про надання згоди на відчуження об`єкту державної власності, а саме квартири АДРЕСА_1 , до органу управління (Державна фіскальна служба України) не надходило, та ніякої згоди щодо відчуження від органу управління на момент укладення контракту не надавалося, є безпідставним, та не підтверджується жодними доказами.

Зазначає, що Міністерство фінансів України помилково (чи маніпулятивно) розповсюджує норми законодавства, що діють для державного майна, на державне житло, хоча державне житло і є видом державного майна, його використання та відчуження на користь громадян України (приватизація) регулюється окремими правовими нормами, зокрема, профільним Законом «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вказує, що право на приватизацію наданої квартири виникає не лише у зв`язку із зобов`язанням Університету державної фіскальної служби України згідно контракту здійснити заходи з передачі у його власність державного житла, а і у зв`язку із нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», які розповсюджуються на всіх громадян України.

Наголошує, що організація, у повному господарському віданні якої є державний житловий фонд, має обов`язок створити орган приватизації та оформити приватизацію житлових приміщень, що підтверджується листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2017 року № 9-48/0/4-17 «Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків», у якому зазначено, що в залежності від того до чиєї власності або управління належить державний житловий фонд, буде залежати обов`язок утворювати приватизаційний орган: місцевої державної адміністрації спільно з органами місцевого самоврядування або державного підприємства (організації, установи), дана норма додатково свідчить про те, що Університет державної фіскальної служби України, укладаючи контракт, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, передбачений вичерпний перелік документів, який громадянин, котрий виявив бажання приватизувати займану ним квартиру, має подавати до органів приватизації, серед зазначених документів не передбачена наявність згоди суб`єкта управління державним житлом та Фонду державного майна.

Стверджує, що згідно із Законами України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», Положенням про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744 та чинного на момент укладання контракту, нотаріальне посвідчення контрактів з науково-педагогічним працівником та їх державна реєстрація не передбачалась.

Вказує, що обставини щодо правомірності контракту були встановлені рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року та додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у цивільній справі № 367/8092/14-ц, яке набрало законної сили, і відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Зазначає, що відповідно до Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, не передбачає погодження контракт, що містить умови забезпечення працівника житлом, ні з суб`єктом управління майном, ні з Фондом державного майна у разі забезпечення працівника житлом, а також у даному положенні не передбачається ні державна реєстрація такого контракту, ні його нотаріальне посвідчення.

Наголошує, що правова позиція щодо визнання трудового договору недійсним неодноразово була висловлена у постановах Верховного Суду України (наприклад, у справі № 757/49315/16-ц), який зазначав, що встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто, які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними.

Позивач стверджує, що Міністерство фінансів України помилково вважає, що воно має право на власний розсуд здійснювати розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , однак Мінфін не є власником зазначеної квартири, а є суб`єктом управління зазначеним державним житлом.

Твердження Міністерства фінансів України про те, що передача житла до комунальної власності є його правом, а не обов`язком є дискреційним та некоректним, оскільки при проведенні процедури реорганізації Університету державної фіскальної служби України передача державного житлового фонду до комунальної власності це не право, а обов`язок суб`єкта управління державною власністю, Міністерство фінансів не наділено повноваженнями за конкретних фактичних обставин (процес реорганізації Університету державної фіскальної служби України) діяти не за законом (частина 2 пункту 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»), а на власний розсуд, таким чином Мінфін у разі настання визначеної законодавством умови, у даному випадку реорганізації університету зобов`язаний вчинити конкретні дії - прийняти рішення про передачу державного житлового фонду до комунальної власності.

Крім того, зазначає, що також помилковим є твердження про те, що під час реорганізації все майно юридичної особи, що припиняється, переходить до правонаступника, на державне житло, яке знаходиться на балансі юридичної особи, що реорганізується, це не розповсюджується, оскільки у даному випадку має застосовуватись не загальна норма законодавства про правонаступництво, а спеціальна норма частини 2 пункту 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вказує, що згідно ст. 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів житлового Фонду здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном (у даному випадку Міністерства фінансів України), Законодавство України не передбачає підготовки економічного обґрунтування до пропозицій щодо передачі з державної до комунальної власності об`єктів житлового фонду.

Стверджує, що наведена у відзиві Міністерством фінансів України інформація про порушення при передачі права державної власності на 34 квартири (виключення з числа службових, які перебували на балансі університету) без погодження засновника на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 23 липня 2013 року № 149/3 у листі ДАСУ від 05 квітня 2021 року № 002000-15/4242-2021 відсутня, інші матеріали з цього питання до матеріалів справи не додавалися, тобто це твердження Мінфіну не доведено.

Зазначає, що твердження Міністерства фінансів України про те, що рішення про передачу службової квартири у власність ОСОБА_1 було прийнято з порушенням норм законодавства України не відповідає дійсності та вводить суд в оману, оскільки квартира, що йому надавалась, на той час вже була не службовою, рішення про передачу даної квартири у його власність не приймалося, квартира була надана на підставі вищезазначених рішень суду.

Наголошує, що Міністерство фінансів України, заперечуючи проти позову, зазначає, що згідно висновку ДАСУ 28 квартир державного житлового фонду по АДРЕСА_1 , необґрунтовано та безпідставно обліковуються у складі активів Університету державної фіскальної служби України, разом з чим, Мінфін під час реорганізації університету затвердив передавальний акт, яким ці квартири, в тому, числі і квартира, яка є предметом спору, були неправомірно передані на баланс Державного податкового університету.

Стосовно твердження про те, що здійснення Мінфіном жодних дій щодо квартири АДРЕСА_1 не можливо до закінчення кримінального провадження, яке відкрито за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби, позивач зазначає, що Міністерством фінансів України не наведено жодних доказів, що таке кримінальне провадження дійсно відкрите, і слідчими органами заборонено Мінфіну здійснювати будь-які дії стосовно зазначеної квартири.

Звертає увагу на те, що Державною аудиторською службою України Міністерству фінансів України рекомендовано звернутися до обласної прокуратури щодо позову в інтересах держави в особі органу управління стосовно визнання недійсним здійснення приватизації державного майна, однак згідно інформаційних запитів та відповідей на них відповідачів та Київської обласної прокуратури, такі звернення до Київської обласної прокуратури відповідачами не надсилались, тобто, заходи, визначені ДАСУ щодо повернення державі незаконно відчуженого державного житла, відповідачами не здійснені, разом з тим, на квартиру АДРЕСА_1 , рекомендація Державної аудиторської служби України про визнання недійсним здійснення приватизації не розповсюджується, оскільки дана квартира не приватизована.

Таким чином, позивач зазначає, що відповідачі не лише не виправляють власних попередніх незаконних дій, допущених при приватизації державного житлового фонду, але ще й всіляко протиправно протидіють у його намаганні приватизувати квартиру у законний спосіб.

Окрім того, позивач вказує, що подав до Окружного адміністративного суду міста Києва позовну заяву про визнання частково протиправним та скасування наказу Міністерства фінансів України від 19 березня 2021 № 164 «Про деякі питання утворення Державного податкового університету» у частині вимоги передати від Університету державної фіскальної служби України до Державного податкового університету об`єкти державного житлового фонду та зобов`язання Державний податковий університет передати до Ірпінської міської ради державний житловий фонд, який перебував на балансі Університету державної фіскальної служби України на підставі ч.2 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначена позовна заява була зареєстрована 16 вересня 2021 року з присвоєнням єдиного унікального номеру справи № 640/26182/21, ухвалою від 27 вересня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва зазначив, що характер спірних правовідносин є цивільно-правовим і не має ознак публічно-правового спору в розумінні КАС України, а тому розгляд спору має здійснюватися місцевими загальними судами за правилами цивільного судочинства, отже твердження представника Міністерства фінансів України про те, що визнання бездіяльності Мінфіну належить до юрисдикції адміністративних судів є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, позивач зазначає, що всі заперечення наведені представником Міністерства фінансів України у відзиві не спростовують ані фактичних обставин, ані правових підстав позову, містять посилання на правові норми, які не мають застосовуватися при існуючих обставинах справи, а наведені у відзиві на позовну заяву обставини не мають відношення до спірних правовідносин, а тому позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач ОСОБА_1 також подав до суду відповідь на відзив Державного податкового університету (т.5, а.с. 140-145), в якому зазначає, що аргументи представника Державного податкового університету про порушення строків позовної давності є безпідставними, оскільки на час закінчення терміну дії контракту - станом на 31 серпня 2014 року Університет державної фіскальної служби України не виконав умови трудового договору стосовно надання та передачі квартири у його власність у зв`язку з чим він звернувся до суду через 4 місяці після закінчення строку дії даного контракту, тобто задовго до закінчення строку позовної давності, позовна заява до Університету державної фіскальної служби України стосувалася лише частини вимог, на які він мав право, а саме надання квартири.

Вказує, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області у цивільній справі № 367/8092/14-ц від 22 травня 2015 року та додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у цивільній справі № 367/8092/14-ц, судом визнано незаконною бездіяльність Університету державної фіскальної служби України стосовно невиконання умов контрактів щодо надання квартири, та зобов`язав університет надати йому квартиру.

Зазначає, що згідно рішення суду Університет державної фіскальної служби України частково виконав свої зобов`язання, надав йому квартиру АДРЕСА_1 , що було оформлено наказом Університету державної фіскальної служби України № 2042 від 17 грудня 2015 року «Про надання жилого приміщення».

Наголошує, що виконання зобов`язань Університетом державної фіскальної служби України за контрактом мало бути поетапним, - спочатку надання квартири, потім передача її у власність через процедуру приватизації державного житла, до видачі ордера на спірну квартиру рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 15 січня 2016 року № 9/2, університет не міг здійснювати заходів щодо передачі квартири у його власність шляхом її приватизації, оскільки не існувало самого об`єкту передачі.

Крім того, після надання квартири Університетом державної фіскальної служби України здійснювались заходи щодо погодження її передачі до комунальної власності, у тому числі і з Міністерством фінансів України, що підтверджується листами Університету державної фіскальної служби України від 20 грудня 2016 року № 3437/01-18, від 06 березня 2019 року № 743/91-91-01-18, від 05 листопада 2020 року № 2855/01-21, від 02 лютого 2021 року № 194/01-21. Таким чином, Університет державної фіскальної служби України весь цей час намагався виконати умови контракту щодо приватизації квартири, а тому не було порушення права на передачу державної квартири у його власність, відповідно не було і перебігу позовної давності.

Однак, коли розпочалась реорганізація Університету державної фіскальної служби України згідно наказу Міністерства фінансів України «Деякі питання утворення Державного податкового університету» від 19 березня 2021 року № 164, він звернувся до комісії з реорганізації Університету державної фіскальної служби листом від 09 квітня 2021 року № Б-44/01-18 з проханням передати спірну квартиру у комунальну власність Ірпінської міської ради на підставі пп. 2 п. 9 ст. 8 Закону Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», який регламентує обов`язок передати державний житловий фонд до комунальної власності до завершення процедури реорганізації, Міністерство фінансів України відмовилось здійснити таку передачу, чим порушило його право на приватизацію квартири органом приватизації Ірпінської міської ради, оскільки органи приватизації відповідачами не створювались, це і стало підставою звернення до суду з позовною заявою у цій справі № 367/4772/21, таким чином, строк позовної давності і у цьому випадку не порушений.

Позивач стверджує, що Пунктом 3.7 контракту, укладеного з Університетом державної фіскальної служби України від 01 вересня 2013 року передбачено, що якщо працівнику в період дії контракту не буде надана квартира, або якщо квартира не буде вилучена з числа службових, працівник після закінчення строку дії контракту набуває право на одержання грошової компенсації у розмірі середньої вартості трьохкімнатної квартири в місті Ірпінь, тобто, виплата (компенсація) була прямо передбачена договором, та згідно рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 та статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 є належною працівнику заробітною платою.

Зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, тобто, строк позовної давності, протягом якого працівник може звернутися до суду, до вимог стосовно заробітної плати не застосовується.

Стверджує, що після отримання спірної квартири він набув право вимагати від університету здійснити передачу квартири у його власність шляхом приватизації не тільки у зв`язку з укладеним з Університетом державної фіскальної служби України контрактом, а і відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Житлового кодексу Української РСР та Конституції України.

Вказує, що відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, таким чином, обов`язок університету здійснити заходи з приватизації зазначеної квартири його сім`єю існує безстроково, до виконання його належним чином, отже на обов`язок університету здійснити заходи з приватизації спірної квартири термін позовної давності взагалі не розповсюджується.

Наголошує, що при проведенні процедури реорганізації Університету державної фіскальної служби України передача державного житлового фонду до комунальної власності - це не право, а обов`язок, університет не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин (процес реорганізації) діяти не за законом, а на власний розсуд, оскільки вимоги абзацу 2 пункту 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідачами порушені, правочин, оформлений передавальним актом є недійсним (нікчемний) згідно ст. 215 ЦК України.

Стверджує, що відповідно до ст. 216 ЦК України, Державний податковий університет має повернути Університету державної фіскальної служби України спірну квартиру, яку Університет державної фіскальної служби України має передати до комунальної власності Ірпінської міської ради.

Звертає увагу суду на те, що Державний податковий університет відмовив йому у здійсненні заходів із приватизації квартири у будь-який із способів, що свідчить про здійснення своїх повноважень Державним податковим університетом самовільно, всупереч встановленому законом порядку, таке ігнорування норм законодавства з боку університету має ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. 367 Кримінального кодексу України «Службова недбалість» та ст. 356 Кримінального кодексу України «Самоправство».

Стосовно твердження представника Державного податкового університету про те, що вимоги щодо безкоштовної приватизації квартири, яка перебуває в державній власності, є безпідставними, позивач зазначає, що ніде у позовній заяві не вимагав безкоштовної приватизації квартири, тобто це заперечення представника університету є надуманим та не відповідає дійсності, питання визначення надлишкової площі при приватизації житла та її оплати знаходиться виключно у компетенції органу приватизації, і не є предметом цього спору.

Крім того, позивач вказує, що зазначений у позовній заяві доказовий факт не звернення відповідачів до Київської обласної прокуратури щодо подання позову в інтересах держави стосовно визнання недійсним приватизації державного майна, всупереч рекомендаціям Державної аудиторської служби України, має відношення до справи, оскільки свідчить про недобросовісну (суперечливу) поведінку відповідачів, недоліки в діяльності відповідачів (бездіяльності стосовно повернення державі незаконно відчуженого державного житла), дискримінаційну поведінку відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить задовольнити його позовні вимоги до Міністерства фінансів України, Державного податкового університету, треті особи: Виконавчий комітет Ірпінської міської ради, Голова комісії з реорганізації Університету державної фіскальної служби України Якубівський Володимир Леонідович про визнання права на приватизацію, визнання недійсним правочину, визнання незаконною (протиправною) бездіяльності, зобов`язання передати об`єкт державного житлового фонду до комунальної власності, зобов`язання виконати умови трудової угоди (контракту) у повному обсязі.

06 квітня 2023 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника відповідача Міністерства фінансів України - Гришиної Наталії Вадимівни надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив, у яких зазначає, що твердження ОСОБА_1 щодо невідповідності відзиву нормам Цивільно-процесуального кодексу України є необґрунтованими та не відповідають дійсності.

Вказує, що позивач маніпулює обставинами у справі, перекручуючи їх, що не дає можливості їх об`єктивного сприйняття.

Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 № 1235-р цілісний майновий комплекс державної установи «Університет державної фіскальної служби України» передано зі сфери управління Державної фіскальної служби України до сфери управління Міністерства фінансів України.

Зазначає, що правом власності згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, таким чином, право розпорядження майном є виключним правом власника.

Вказує, що відповідно до статті 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно, місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

Наголошує, що з метою належної реалізації повноважень держави як власника та здійснення ефективного використання державного майна, для проявлення Міністерством фінансів України ініціативи (тобто реалізації свого права, а не обов`язку) щодо передачі об`єкта права державної власності - квартири у комунальну власність, мають бути достатні правові підстави, економічна обґрунтованість доцільності та необхідності прийняття такого рішення.

Стверджує, що відповідно до пункту 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06 червня 2007 року, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами, відчуження майна, що перебуває на балансі суб`єкта управління здійснюється за рішенням такого суб`єкта, отже рішення про передачу службової квартири у власність ОСОБА_1 було прийнято з порушенням норм законодавства України.

Вказує, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дій серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі, важливого ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Окрім того, стверджує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Щодо правонаступництва у разі реорганізації, представник Міністерства фінансів України зазначає, що згідно частини першої статті 31 Закону України «Про вищу освіту» рішення про утворення, реорганізацію (злиття, приєднання, поділ, перетворення) чи ліквідацію закладу вищої освіти приймається для закладів державної форми власності - Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 1518 «Про утворення Державного податкового університету», внаслідок реорганізації шляхом злиття Університету державної фіскальної служби України та Державної навчально-наукової установи «Академія фінансового управління», Мінфіном розпочато процес реорганізації.

Звертає увагу суду, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2020 № 1518-р «Про утворення Державного податкового університету» прийнято відповідно до законодавства України та з дотриманням процедури законодавчо закріпленої у Регламенті Кабінету Міністрів України, на момент прийняття розпорядження були отримані позиції всіх державних органів відповідно до даного Регаменту.

Вказує, що згідно з частинами 1 і 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників, Юридична особа, є такою що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Зазначає, що у статтях 104 і 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняться шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий.

Враховуючи вищевикладене, представник Міністерства фінансів України наголошує, що права та обов`язки університету та академії мають перейти до новоутвореного Державного податкового університету як їх правонаступника, а тому твердження позивача що державне майно під час реорганізації не переходить до правонаступника є безпідставними.

Крім того, зазначає, що за результатами перевірки Державної аудиторської служби України фінансово-господарської діяльності університету було складено акт ревізії з висновками, за даним актом відкрито кримінальне провадження, яке триває і до теперішнього часу (акт ревізії знаходиться в матеріалах кримінальної справи у якості доказу), отже твердження позивача щодо не здійснення відповідачами заходів щодо повернення незаконно відчуженого державного житла також є безпідставними.

Стверджує, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення, з наведеного вбачається, що позовні вимоги щодо визнання бездіяльності Мінфіну незаконною та визнання недійним з моменту підписання правочин, оформлений передавальним актом від 26 січня 2022 року, який укладений між Університетом державної фіскальної служби та Державним податковим університетом належить до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи вищевикладене, представник Міністерства фінансів України вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просить відмовити в її задоволенні в повному обсязі.

13 квітня 2023 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника відповідача Державного податкового університету - Фокіна Ярослава Федоровича надійшли заперечення на відповідь ОСОБА_1 на відзив, у яких зазначає, що Державний податковий університет відхиляє пояснення, міркування та аргументи позивача та заперечує проти позовних вимог у повному обсязі.

Щодо питань позивача яким чином в Державному податковому університеті виконується вимога абзацу 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стосовно сприяння задоволенню потреб громадян у здійсненні приватизації державного житлового фонду, та до функціональних обов`язків яких посадових осіб Державного податкового університету віднесено вирішення питань, передбачених абзацами 2, 3 пункту 1 Постанови № 572, представник університету зазначив, що згідно п. 1 даної Постанови вона розповсюджується на Раду Міністрів Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації, міністерства і відомства, таким чином дана постанова не розповсюджується на Державний податковий університет.

На питання позивача щодо самостійного створення Державним податковим університетом органу приватизації без погодження з Міністерством фінансів України та повноважень органу приватизації Державного податкового університету (в разі його створення) самостійно приймати рішення щодо приватизації конкретної квартири, представник вказав, що в Державному податковому університеті відсутній орган приватизації, законодавством України не встановлено обов`язок створення органу приватизації в закладах вищої освіти.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 05 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2023 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 24 квітня 2025 року залучено до участі у справі №367/4772/21 в якості правонаступника відповідача Університету державної фіскальної служби України () - Державний податковий університет ().

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 підтримали позовну заяву та просили задовольнити.

Представник відповідача Державного податкового університету Фокін Я.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, із підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Представник відповідача Міністерства фінансів України Снісаренко К.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, із підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Від представника Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 02 березня 1998 року Український фінансово-економічний інститут та ОСОБА_1 уклали контракт, відповідно до якого, інститут приймає на роботу працівника на посаду заступника начальника кафедри, та, серед іншого, відповідно до п.2.7 Контракту, інститут зобов`язується до 01 січня 2000 року надати працівнику трьохкімнатну квартиру з постійною пропискою за адресою: м.Ірпінь, квартира переходить у повну власність працівника після закінчення строку дії контракту (7 років, починаючи з 02.03.1998) (т.1, а.с. 12-14).

17 червня 2000 року між Академією державної податкової служби України (далі - Академія) і ОСОБА_1 (далі Працівник ) укладено контракт, на підставі якого виникають трудові відносини між працівником та Академією, відповідно до якого працівник ОСОБА_1 призначається на посаду заступника начальника кафедри організації оперативно-розшукової діяльності Академії терміном на 5 років. Згідно із п.5.8 Контракту, Академія зобов`язується надати працівнику трьохкімнатну квартиру з постійною пропискою за адресою: м. Ірпінь. Квартира переходить у повну власність працівника після закінчення строку дії контракту (7 років, починаючи з 02.03.1998, на підставі контракту від 02.03.1998 та цього контракту), що визначається видачею на підставі чинного законодавства ордера та документа, що посвідчує право власності на квартиру (т.1, а.с. 15-16).

01 вересня 2013 року укладено контракт між Національним університетом державної податкової служби України, в особі в.о. ректора Тарантул Л.Л., та ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 призначається на посаду доцента кафедри управління, адміністративного права і процесу та адміністративної діяльності Національного університету державної податкової служби України на строк з 01 вересня 2013 року до 31 серпня 2014 року. Згідно із п.1.2 Контракту, цей контракт є особливою формою трудового договору, на підставі контракту виникають трудові відносини між працівником та університетом в особі його керівника. Відповідно до п.3.7 розділу 3 Контракту «Оплата праці та соціально-побутове забезпечення працівника», відповідно до умов контрактів від 02.03.1998 та 17.06.2000 Університет зобов`язується надати працівнику трьохкімнатну квартиру в м. Ірпінь, яка повинна відповідати сучасним стандартам, бути розташована на любому поверсі (крім першого та останнього). Університет зобов`язується вилучити зазначену квартиру із числа службових та передати її у власність працівника не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії контракту. Якщо працівнику в період дії контракту не буде надана зазначена квартира, або якщо квартира не буде вилучена з числа службових, працівник після закінчення строку дії контракту набуває право на одержання грошової компенсації у розмірі середньої вартості трьохкімнатної квартири в м. Ірпінь. У разі смерті працівника право на квартиру переходить його спадкоємцям (т.1, а.с. 17-20).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року у справі №367/8092/14-ц, позов ОСОБА_1 до Національного університету державної податкової служби України про виконання умов контракту - задоволено частково, визнано незаконною бездіяльність Національного університету державної податкової служби України стосовно невиконання умов контрактів від 02.03.1998 р., від 17.06.2000 р., від 01.09.2013 р. щодо надання квартири ОСОБА_1 , в іншій частині позову - відмовлено.

01 грудня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Київської області рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року у справі №367/8092/14-ц - залишено без змін.

07 жовтня 2015 року Ірпінським міським судом Київської області ухвалено додаткове рішення у цивільній справі №367/8092/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного університету державної податкової служби України про виконання умов контракту, яким вирішено зазначити у резолютивній частині рішення, про зобов`язання відповідача - Національного університету державної податкової служби України надати ОСОБА_1 трьохкімнатну квартиру.

01 грудня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Київської області додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у справі №367/8092/14-ц - залишено без змін.

Наказом в.о. ректора Національного університету державної податкової служби України Пашка П.В. від 17 грудня 2015 року №2042, на виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22.05.2015 та додаткового рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07.10.2015 у цивільній справі №367/8092/14-ц, надано жиле приміщення, а саме 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , доценту ОСОБА_1 та членам його родини: ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_6 - син (т.1, а.с.32-33).

Рішенням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 15.01.2016 №9/2 «Про видачу ордера на житлове приміщення сім`ї ОСОБА_1 », на підставі клопотання адміністрації Національного університету державної податкової служби України №3664/01-10 від 18.12.2015 «Про надання жилого приміщення», наказу в.о. ректора Національного університету державної податкової служби України Пашка П.В. від 17 грудня 2015 року №2042, на виконання рішень Ірпінського міського суду Київської області від 22.05.2015 та від 07.10.2015, вирішено надати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 50, 6 кв.м., загальною площею 113, 6 кв.м, доценту кафедри цивільного права Національного університету державної податкової служби України ОСОБА_1 зі складом сім`ї 3 особи: він, дружина - ОСОБА_5 , 1968 р.н., син - ОСОБА_6 , 1997 р.н. ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку при виконавчому комітеті Ірпінської міської ради в списках позачергового забезпечення житлом з 07.07.1998 року. Вирішено видати ордер, з квартирного обліку при виконавчому комітеті Ірпінської міської ради - зняти (т.1, а.с.34).

Згідно із копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.12.2011, та копією Витягу про державну реєстрацію прав від 30.12.2011 №32751697, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 113,6 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м., яка складається з 3-х житлових кімнат, належить на праві державної власності Національному університету державної податкової служби України на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 29.12.2011 №329/28 (т.1, а.с. 179-180, т.5, а.с.156-157).

Рішенням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 23.07.2013 №149/3, виключено, в тому числі, квартиру АДРЕСА_1 , з числа службових (т.1, а.с.35).

Відповідно до копії наказу в.о. ректора Національного університету державної податкової служби України від 27 серпня 2014 року №236-к, ОСОБА_1 , доцента кафедри управління, адміністративного права і процесу та адміністративної діяльності факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції 31.08.2014 звільнено із займаної посади згідно п.2 ст.36 (закінчення строку) Кодексу законів про працю України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, підстава: трудовий договір ОСОБА_1 (т.1, а.с. 178).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 06.09.2021 №93, ОСОБА_1 , 1966 р.н., у період з 05.05.1998 по 04.02.2016 роки за адресою: АДРЕСА_27 , та у період з 04.02.2016 по 06.09.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , участі у приватизації житла не приймав (т.2, а.с.162).

Університет державної фіскальної служби України листом від 20.12.2016 №3437/01-13 у відповідь на лист ОСОБА_1 щодо підготовки та направлення документів на погодження питання передачі квартири в приватну власність ОСОБА_1 , повідомлено останнього про те, що Університетом направлено лист №327/01-21 від 01.12.2016 до Державної фіскальної служби України та належним чином завірені копії документів для подальшого вирішення питання по суті (т.1, а.с.146).

Відповідно до копії листа Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 05.09.2018 №83235, адресованого ОСОБА_1 за наслідками розгляду звернення щодо здійснення приватизації квартири АДРЕСА_1 , зазначено, що вказана квартира є державною власністю та належить державі, в особі Державної фіскальної служби України, Університет державної фіскальної служби України є балансоутримувачем зазначеного майна, а тому виконавчий комітет Ірпінської міської ради не має повноважень розпоряджатися без згоди власника - Державної фіскальної служби України, зазначеною вище квартирою (т.1, а.с. 41).

Університет державної фіскальної служби України листом від 06.03.2019 №743/91-91-01-18, повідомив ОСОБА_1 про те, що УДФС України звернувся із листом до засновника Університету - Державної фіскальної служби України з метою погодження механізму передачі з державної у комунальну власність з можливим наступним прийняттям рішення про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.147).

24.06.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до ректора Національного університету державної фіскальної служби України Пашка П.В., в якій просив створити орган приватизації в Університеті (т.1, а.с.39).

На вказану заяву ректором Національного університету державної фіскальної служби України Пашком П.В. надано відповідь ОСОБА_1 №1584/01-18 від 23.07.2020, відповідно до якої зазначено про те, що в Університеті державної фіскальної служби України немає органу приватизації та не буде створюватись орган приватизації (т.1, а.с.40).

Згідно відповіді Міністерства фінансів України від 03.10.2020 №43000-10/6-316/2/2305, на звернення ОСОБА_1 , зазначено, що Міністерство фінансів України може розглянути питання про передачу квартири у комунальну власність, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , лише за клопотанням Університету та наявності згоди відповідної сільської, селищної, міської, районної у місті ради (т.2, а.с. 12-13).

05 листопада 2020 року ректор Університету державної фіскальної служби України звернувся із листом №2855/01-21 до Державного секретаря Міністерства фінансів України Самоненка Д., в якому зазначено про те, що на звернення ОСОБА_1 питання щодо погодження передачі з державної у комунальну власність з можливим наступним прийняттям рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , розглядалося 25.11.2016 на засіданні житлово-побутової комісії Університету і щодо нього було прийняте позитивне рішення, оскільки прийняття рішення про відчуження об`єкта державної власності належить до компетенції Міністерства фінансів України, як центрального органу виконавчої влади, що відповідно до чинного законодавства, є суб`єктом управління об`єктами державної власності, на підставі рішення житлово-побутової комісії та звернення ОСОБА_1 , Університет звернувся з проханням погодити питання про передачу квартири АДРЕСА_1 , у комунальну власність із можливою наступною приватизацією (т.1, а.с. 148-149).

Згідно відповіді Міністерства фінансів України від 09.12.2020 №43020-08-10/38059 на вказаний вище лист, Міністерство фінансів України просило повідомити, чи ініціює Державний університет фіскальної служби України прийняття рішення про передачу квартири АДРЕСА_1 , до комунальної власності, а також запропонувало Університету підготувати економічне обґрунтування доцільності передачі вказаного державного нерухомого майна до комунальної власності (т.2, а.с. 10-11).

Згідно відповіді Міністерства фінансів України від 27.04.2021 №16030-04//1017 на звернення ОСОБА_1 , майно, права та обов`язки Університету перейдуть до новоутвореного Державного податкового університету після завершення процедури реорганізації як їх правонаступника, тому питання щодо передачі державного майна, що знаходиться на балансі Університету, буде розглянуто після завершення процедури реорганізації та утворення Державного податкового університету (т.1, а.с. 23-24).

Згідно відповіді в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України від 29.04.2021 №976/01-51, адресованої ОСОБА_1 , об`єкт державного житлового фонду - квартира 3-х кімнатна АДРЕСА_1 ) - рахується на балансі Університету державної фіскальної служби України та знаходиться у сфері управління Міністерства фінансів України (т.1, а.с. 36-38).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року №1202-р «Про утворення Державного податкового університету», погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо утворення Державного податкового університету з віднесенням його до сфери управління Міністерства фінансів та щодо реорганізації Університету державної фіскальної служби України шляхом приєднання до Державного податкового університету (т.2, а.с. 92).

Наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2021 №574 «Деякі питання утворення Державного податкового університету», утворено Державний податковий університет (далі - Університет) як заклад вищої освіти, реорганізовано Університет державної фіскальної служби України () (далі - Університет ДФС) шляхом його приєднання до Університету. Пунктом 2 частини 6 наказу установлено, що Державний податковий університет є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків Університету ДФС. Відповідно до ч.7 наказу, призначено комісію з реорганізації Університету ДФС згідно з додатком до наказу, головою Комісії призначено Якубівського Володимира Леонідовича (т.2, а.с.174-179, 186-189).

Як видно із висновку Державної аудиторської служби України від 05.04.2021 №002000-15/4242-2021 «Про результати ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби України та застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства», прийняття керівниками Університету на недотримання вимог чинного законодавства та Статуту одноосібного рішення про передачу права державної власності на 34 квартири (виключення із числа службових), які перебували на балансі Університету на правах загальнодержавної власності і оперативного управління, без погодження засновника - Державної фіскальної служби України (зокрема і установ, правонаступником яких є ДФС), призвело до незаконного відчуження квартир шляхом їх приватизації посадовими особами Університету в період з 01.03.2015 по 31.12.2020 та, як наслідок, до втрати державного майна вартістю 30 914, 6 тис. гривень (т.1, а.с. 102-111).

Згідно із відповіддю Київської обласної прокуратури від 16.12.2022 №27-280ВИХ-22, адресованою ОСОБА_1 , за інформацією відповідних відділів обласної прокуратури, листи-звернення від Міністерства фінансів України та Університету державної фіскальної служби України щодо позову в інтересах держави згідно пропозицій з висновку Державної аудиторської служби України від 05.04.2021 №002000-15/4242-2021 - до Київської обласної прокуратури не надходили (т.5, а.с. 29).

02 лютого 2021 року в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України звернувся із листом №194/01-21 до Державного секретаря Міністерства фінансів України Самоненка Д., в якому зазначив про те, що оскільки квартира АДРЕСА_1 , відноситься до державного житлового фонду, не є службовою та не перебуває на балансі Університету, на підставі рішення житлово-побутової комісії та контрактів, укладених між Університетом та ОСОБА_1 , Університет ініціює прийняття Міністерством фінансів України рішення про передачу об`єкту державного житлового фонду (квартири АДРЕСА_1 ) з державної до комунальної власності з можливою наступною приватизацією родиною ОСОБА_1 . Також, у листі зазначено про те, що обґрунтування доцільності передачі зазначеної квартири до комунальної власності додається (т.1, а.с. 150-151).

13 травня 2021 року в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України звернулася із листом до Ірпінського міського голови, в якому просила повідомити про можливість розгляду на пленарному засіданні Ірпінської міської ради питання про прийняття об`єкта житлового фонду (квартири АДРЕСА_1 ) з державної до комунальної власності за умови клопотання Університету та отримання згоди Міністерства фінансів України (т.2, а.с. 163-164).

Відповідно до пунктів 10.2, 10.4 розділу 10 «Майно та фінансово господарська діяльність університету» Статуту Університету державної фіскальної служби України, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 25 лютого 2020 року №91, за Університетом з метою забезпечення діяльності, передбаченої Статутом, і відповідно до законодавства засновником закріплюються на основі права господарського відання будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання, транспортні засоби, а також інше майно. Майно закріплюється за Університетом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди Мінфіну та Конференції, крім випадків, передбачених законодавством (т.3, а.с. 157-203).

Відповідно до передавального акту від 26 січня 2022 року, затвердженого Міністром фінансів України 26.01.2022, Комісія з реорганізації Університету Державної фіскальної служби України, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 №1202 «Про утворення Державного податкового університету», керуючись ст.107 Цивільного кодексу України, склали цей акт про те, що всі зобов`язання Університету державної фіскальної служби України перед кредиторами, усі права та обов`язки, а також всі активи і пасиви переходять до правонаступника - Державного податкового університету, а саме, відповідно до розділу І Передавального акту, передано з балансу Університету державної фіскальної служби України на баланс Державного податкового університету наступні матеріальні цінності: - рахунок 1013 «Будинки та споруди» на суму 287023662, 02 грн., згідно балансу станом на 01.01.2022 р., в тому числі, квартиру 3-х кімнатну АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія: НОМЕР_1 від 30.12.2011, загальною площею 113, 6 кв.м., відновна (первісна) вартість 1803400, 00 грн., залишкова вартість 1451737, 00 грн. (т.3, а.с. 223-250, т.4, а.с. 1-25).

З наданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №253189207 від 18.04.2021, стосовно права власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , видно що Університет державної фіскальної служби України є власником 10 квартир за вказаною адресою, в тому числі і спірної квартири №27 , форма власності - державна (т.4, а.с.106), решта квартир приватизовані (т.4, а.с. 26-229).

Відповідно до відповіді Державного податкового університету від 31.03.2023 №670/01-23, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Університет є власником квартир № 1 , 9 , 10 , 14 , 27 , 35 , 44 , 78 , 81 , 98 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 05.12.2022 №01-32/312 на запит ОСОБА_1 , рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 30.12.2014 №264/1 «Про видачу ордерів на житлові приміщення по АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_31 » було прийнято на підставі листів Національного університету державної податкової служби України від 22.12.2014 про передачу у постійне користування жилих приміщень, квартири в подальшому були передані у власність громадян, відповідно до рішень виконавчого комітету Ірпінської міської ради, на підставі звернень громадян, які в них зареєстровані, рішень щодо прийняття зазначених квартир до комунальної власності Ірпінською міською радою не приймалось (т.5, а.с.24-25).

Згідно із відповіддю Державного податкового університету від 30.09.2022 №1577/01-18, адресованою ОСОБА_1 на його лист щодо приватизації спірної квартири, роз`яснено, що відповідно до п.п.10.2, 10.4 Статуту Університету, майно закріплюється за Університетом на праві на праві господарського відання і не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди Мінфіну та Конференції трудового колективу, крім випадків, передбачених законодавством. Законодавством України не встановлено обов`язок створення органу приватизації в закладах вищої освіти. Крім того, законодавством не передбачено передача квартири як окремого об`єкта нерухомого майна в комунальну власність для подальшої її приватизації (т.5, а.с. 67).

Згідно із листом Міністерства фінансів України від 29.11.2022 №43020-10-10/28246, адресованим ОСОБА_1 , законодавством не передбачено обов`язку Мінфіну щодо утворення органів приватизації житла (т.5, а.с. 27-28).

Згідно із листом Міністерства фінансів України від 01.02.2023 №16030-04//196, адресованим у відповідь на запит ОСОБА_1 , відповідно до ч.3 ст.4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, відповідно до пункту 51 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність належить виключно до компетенції відповідної ради, така згода надається у формі рішення, яке приймається на пленарному засіданні ради (т.5, а.с. 101-102).

Відповідно до листа Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 09.02.2023 №01-32/44, адресованого на запит ОСОБА_1 , лист-звернення Міністерства фінансів України до Ірпінської міської ради щодо отримання згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 , у комунальну власність за період з 25.05.2021 по час надання відповіді не надходило (т.5, а.с. 100).

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, далі - Конвенція).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Звертаючись із цим позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачем зобов`язання щодо передачі квартири у власність, яке виникло із укладеного у 2013 році договору.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові [див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)].

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)].

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Судом встановлено, що 01 вересня 2013 року між Національним університетом державної податкової служби України, в особі в.о. ректора Тарантул Л.Л., та ОСОБА_1 , укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 призначається на посаду доцента кафедри управління, адміністративного права і процесу та адміністративної діяльності Національного університету державної податкової служби України на строк з 01 вересня 2013 року до 31 серпня 2014 року. Відповідно до п.3.7 розділу 3 Контракту «Оплата праці та соціально-побутове забезпечення працівника», відповідно до умов контрактів від 02.03.1998 та 17.06.2000 Університет зобов`язується надати працівнику трьохкімнатну квартиру в м. Ірпінь, яка повинна відповідати сучасним стандартам, бути розташована на любому поверсі (крім першого та останнього). Університет зобов`язується вилучити зазначену квартиру із числа службових та передати її у власність працівника не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії контракту.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року та додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у справі №367/8092/14-ц, визнано незаконною бездіяльність Національного університету державної податкової служби України стосовно невиконання умов контрактів від 02.03.1998 р., від 17.06.2000 р., від 01.09.2013 р. щодо надання квартири ОСОБА_1 , зобов`язано Національний університет державної податкової служби України надати ОСОБА_1 трьохкімнатну квартиру.

Рішенням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 15.01.2016 №9/2 «Про видачу ордера на житлове приміщення сім`ї ОСОБА_1 », на підставі клопотання адміністрації Національного університету державної податкової служби України №3664/01-10 від 18.12.2015 «Про надання жилого приміщення», наказу в.о. ректора Національного університету державної податкової служби України Пашка П.В. від 17 грудня 2015 року №2042, на виконання рішень Ірпінського міського суду Київської області від 22.05.2015 та від 07.10.2015, вирішено надати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 50, 6 кв.м., загальною площею 113, 6 кв.м, доценту кафедри цивільного права Національного університету державної податкової служби України ОСОБА_1 зі складом сім`ї 3 особи, видати ордер, з квартирного обліку при виконавчому комітеті Ірпінської міської ради - зняти.

Відповідно до копії наказу в.о. ректора Національного університету державної податкової служби України від 27 серпня 2014 року №236-к, ОСОБА_1 31.08.2014 звільнено із займаної посади згідно п.2 ст.36 (закінчення строку) Кодексу законів про працю України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Доказів невиконання ОСОБА_1 умов контракту від 01 вересня 2013 року - відповідачами не надано.

Національний університет державної податкової служби України (в якому працював до 2014 року включно позивач) реорганізований шляхом злиття в Університет державної фіскальної служби України на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 1184-р від 11 листопада 2015 року «Про утворення Університету державної фіскальної служби України».

Університет державної фіскальної служби України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1202-р «Про утворення Державного податкового університету» та наказу Міністерства фінансів України від 01 листопада 2021 року № 574 «Деякі питання утворення Державного податкового університету» реорганізовано шляхом приєднання до Державного податкового університету.

Таким чином, Університет державної фіскальної служби України є правонаступником Національного університету державної податкової служби України, а в свою чергу Державний податковий університет є правонаступником Університету державної фіскальної служби України.

Таким чином, з урахування факту дотримання та виконання позивачем умов контракту, у нього виникло право вимагати передання йому у власність спірної квартири і таке право ґрунтується насамперед на принципі свободи договору (статті 3, 627 ЦК України) та загальному імперативі про обов`язковість договору до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» (у чинній редакції), передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Дію частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту» зупинено на 2025 рік в частині заборони приватизації будівель та споруд державних закладів вищої освіти, що реорганізуються або реорганізовані шляхом злиття або приєднання, згідно із Законом № 4059-IX від 19.11.2024.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.

Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.

Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства.

Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.

Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення - «крім випадків, передбачених законодавством».

Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у цій справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Університету державної фіскальної служби України (нині - Державний податковий університет), у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 9 років), тобто має триваючі зв`язки із цим житлом.

Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом (стаття 345 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.

Згідно з частиною першою статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником (стаття 18 ЖК Української РСР).

Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Частинами першою, третьою, п`ятою, дев`ятою та десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Тож громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймає уповноважений на це орган, створений місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, й передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-ХІІ) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 вселився у житло на законних підставах, а саме на підставі контракту, рішення суду та ордеру, і протягом тривалого часу (з 2016 року) добросовісно використовує квартиру як єдине житло, доказів того, що зазначеній квартирі надано статус службової матеріали справи не містять, а тому квартира АДРЕСА_1 , належить до об`єктів приватизації відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2482-ХІІ.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначені умови контракту від 01.09.2013, укладеного між Національним університетом державної податкової служби України, в особі в.о. ректора Тарантул Л.Л., та ОСОБА_1 , щодо зобов`язання Університету надати ОСОБА_1 трьохкімнатну квартиру в м. Ірпінь, вилучити з числа службових та передати у власність, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22.05.2015 та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07.10.2015 у справі №367/8092/14-ц про визнання незаконною бездіяльності Національного університету державної податкової служби України стосовно невиконання умов контрактів від 02.03.1998, від 17.06.2000, від 01.09.2013 щодо надання квартири ОСОБА_1 та зобов`язання надати трьохкімнатну квартиру, також враховуючи факт вселення позивача ОСОБА_1 у житло на законних підставах, факт добросовісного використання квартири як єдиного житла протягом тривалого часу (з 2016 року), належність спірної квартири до об`єктів приватизації, суд приходить до висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , а тому позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 права на приватизацію спірної квартири підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про визнання права на приватизацію спірної квартири за членами сім`ї ОСОБА_1 , суд відмовляє у задоволенні вказаної вимоги, оскільки позивачем не долучено доказів про те, хто саме на момент розгляду справи є членами його сім`ї, члени сім`ї ОСОБА_1 не були залучені до участі у справі. Питання щодо членів сім`ї ОСОБА_1 , які мають право на приватизацію спірної квартири у подальшому підлягає вирішенню відповідним органом приватизації.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.

Ефективний захист прав та інтересів позивача є метою, зокрема, цивільного та господарського судочинства (частина перша статті 2 ЦПК України, частина перша статті 2 ГПК України). Як правило, позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88) та від 22 червня 2021 року у справах № 200/606/18 (пункт 75) та № 334/3161/17 (пункт 55).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 58, 82), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55), № 200/606/18 (пункт 73) і № 334/3161/17 (пункт 55), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 21, 24), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6, 5.9), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та ін.).

У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.).

За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia») від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» («Toscuta and Others v. Romania») від 25 листопада 2008 року і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [див. рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02), п. 75)].

Ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні. Але спрямованість норм статті 13 Конвенції не свідчить про те, що сам позивач повинен підшуковувати ефективний спосіб захисту, а держава має забезпечити потерпілій від порушення стороні ефективний засіб юридичного захисту.

Отже, норми Конвенції в жодному разі не можуть бути підставою для того, щоб залишити без судового захисту особу, чиї права порушені, а навпаки - такий захист цій особі забезпечити, що підтверджується відомою латинською максимою: «ubi jus ibi remedium» («де є право, там є й засіб захисту»).

У контексті спірних правовідносин права особи не будуть вважатися порушеними, якщо громадянин, який за умовами укладеного договору набув право на отримання ним і членами його сім`ї квартири у власність, таке право реалізував.

Судом встановлено, що відповідачі протягом тривалого часу неодноразово відмовляли позивачу у вирішенні питання щодо приватизації житлового приміщення (квартири).

Зокрема, позивач протягом 2016-2023 років неодноразово звертався до відповідачів щодо оформлення передачі квартири у приватну власність, проте, вказані звернення ОСОБА_1 були залишені без задоволення з різних підстав, в тому числі і з підстави відсутності обов`язку у відповідачів щодо утворення органів приватизації житла.

Разом із тим, відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Отже, прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідачів та від дій позивача не залежить. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідачів у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення.

Таким чином, якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.

Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22).

Також, суд враховує, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №296/8558/21 сформульовано наступний правовий висновок: «Встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення. Визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність у контексті цієї справи є належним та ефективним способом захисту порушених прав. Якщо уповноважений орган, створений місцевою державною адміністрацією, орган місцевого самоврядування, державне підприємство, організація, установа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність особи.».

Крім того, при прийнятті рішення суд враховує положення ч.3 Прикінцевих положень Закону України №4059-ІХ «Про Державний бюджет України на 2025 рік», яким зупинено на 2025 рік дію: частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 38-39, ст. 380 із наступними змінами) в частині заборони приватизації будівель та споруд державних закладів вищої освіти, що реорганізуються або реорганізовані шляхом злиття або приєднання.

Відповідно до пункту 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1235-р передано цілісний майновий комплекс державної установи "Університет державної фіскальної служби України" (код згідно з ) із сфери управління Державної фіскальної служби до сфери управління Міністерства фінансів.

Спірна квартира АДРЕСА_1 , належить на праві державної власності Державному податковому університету, перебуває на балансі та у повному господарському віданні Державного податкового університету, при цьому, Міністерство фінансів України є суб`єктом управління вказаним майном.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 має право на приватизацію спірної квартири, а відповідачі не вживають заходів щодо сприяння ОСОБА_1 у реалізації його права, посилаючись на відсутність у них обов`язку щодо утворення органів приватизації житла, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання Міністерства фінансів України та Державного податкового університету передати квартиру АДРЕСА_1 , - до комунальної власності Ірпінської міської ради Київської області для подальшої її приватизації ОСОБА_1 та членами його сім`ї - є ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, а тому підлягає задоволенню.

При цьому, суд відхиляє посилання у відзиві представника Міністерства фінансів України про нікчемність контракту від 01.09.2013 укладеного між Національним університетом державної податкової служби України, в особі в.о. ректора Тарантул Л.Л., та ОСОБА_1 , оскільки дійсність вказаного правочину вже встановлена рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22.05.2015 та додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07.10.2015 у справі №367/8092/14-ц про визнання незаконною бездіяльності Національного університету державної податкової служби України стосовно невиконання умов контрактів від 02.03.1998, від 17.06.2000, від 01.09.2013 щодо надання квартири ОСОБА_1 та зобов`язання надати трьохкімнатну квартиру.

Також, суд відхиляє як недоведені відповідними доказами посилання у відзиві представника Міністерства фінансів України про неможливість здійснення Міністерством фінансів України жодних дій щодо квартири АДРЕСА_1 , до закінчення кримінального провадження, яке відкрито за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби України, оскільки із дослідженого судом висновку Державної аудиторської служби України від 05.04.2021 №002000-15/4242-2021 «Про результати ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби України та застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства» (т.1, а.с. 102-111), не вбачається, що мова у ньому йде в тому числі і про спірну квартиру, представником Міністерства фінансів України не надано жодного доказу щодо наявності кримінального провадження за фактами, встановленими у даному висновку, а згідно із наданою позивачем відповіддю Київської обласної прокуратури (т.5, а.с. 29) до Київської обласної прокуратури не надходили листи-звернення від Міністерства фінансів України та Університету державної фіскальної служби України щодо позову в інтересах держави згідно пропозицій з висновку Державної аудиторської служби України від 05.04.2021 №002000-15/4242-2021.

Крім того, позивач просить зобов`язати Університет державної фіскальної служби України, правонаступником якого є Державний податковий університет, виконати умови трудової угоди (контракту) від 01 вересня 2013 року з працівником ОСОБА_1 щодо передачі у власність ОСОБА_1 квартири за адресою АДРЕСА_1 шляхом її приватизації ОСОБА_1 та членами його сім`ї.

Однак, як зазначалося вище, Міністерство фінансів України є суб`єктом управління спірним майном, при цьому, позивач не заявляє будь-яких вимог в цій частині до Міністерства фінансів України, крім того, у Державному податковому університеті не створений орган приватизації, а тому позовна вимога щодо зобов`язання Державного податкового університету виконати умови трудової угоди (контракту) від 01 вересня 2013 року з працівником ОСОБА_1 щодопередачі у власність квартири за адресою АДРЕСА_1 шляхом її приватизації ОСОБА_1 та членами його сім`ї - задоволенню не підлягає, так як є неефективним способом захисту прав та інтересів позивача.

Також, позивач просить визнати недійсним з моменту підписання правочин, оформлений передавальним актом від 26 січня 2022 року, який укладений між Університетом державної фіскальної служби та Державним податковим університетом в частині передачі прав на квартиру державного житлового фонду № 27, розташовану за адресою АДРЕСА_1 від Університету державної фіскальної служби до Державного податкового університету; визнати незаконною (протиправною) бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неприйняття рішення стосовно передачі квартири державного житлового фонду АДРЕСА_1 , зазначеної у передавальному акті від 26 січня 2022 року (пункт 1.12, рахунок 1013 «Будинки та споруди», сторінка 14 передавального акту), укладеному між Університетом державної фіскальної служби та Державним податковим університетом до комунальної власності Ірпінської міської ради під час реорганізації Університету державної фіскальної служби України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач стверджує, що Університет державної фіскальної служби передав правонаступнику - Державному податковому університету під час реорганізації державний житловий фонд з порушенням норм абз. 2 ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого у разі банкрутства підприємств, зміни форми власності, злиття, приєднання, поділу, перетворення, виділу або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (у тому числі гуртожитки) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад.

Зазначає, що оскільки відповідач Університет державної фіскальної служби протиправно здійснив розпорядження державним житловим фондом (а одночасно і 20-ма приватизованими квартирами), який належало передати у комунальну власність Ірпінської міської ради Київської області, правочин, на підставі якого таке розпорядження було здійснено та який оформлений передавальним актом від 26 січня 2022 року в цій частині підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України як такий, що вчинений з порушеннями норм ст. 203 ЦК України. Вказує, що суб`єкт владних повноважень - Міністерство фінансів України не лише протягом тривалого часу (з грудня 2020 року) не виконав свій обов`язок - не прийняв рішення стосовно передачі державного житлового фонду у комунальну власність, але і протиправно затвердив передавальний акт від 26 січня 2022 року, яким був оформлений правочин, що суперечив чинному законодавству.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом на підставі вищезазначених доказів було встановлено, що Університет державної фіскальної служби України наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2021 №574 «Деякі питання утворення Державного податкового університету», було реорганізовано шляхом його приєднання до Державного податкового університету. Пунктом 2 частини 6 наказу установлено, що Державний податковий університет є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків Університету ДФС.

Відповідно до абз. 2 ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у разі банкрутства підприємств, зміни форми власності, злиття, приєднання, поділу, перетворення, виділу або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (у тому числі гуртожитки) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад.

За таких обставин, оскільки Державний податковий університет є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків Університету державної фіскальної служби України, то, на переконання суду, не підлягає застосуванню у даному випадку положення, передбачене абз. 2 ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а усе майно, в тому числі державний житловий фонд, всі права та обов`язки Університету державної фіскальної служби України переходять до правонаступника.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним з моменту підписання правочину, оформленого передавальним актом від 26 січня 2022 року в частині передачі прав на квартиру державного житлового фонду АДРЕСА_1 від Університету державної фіскальної служби до Державного податкового університету та визнання незаконною (протиправною) бездіяльності Міністерства фінансів України щодо неприйняття рішення стосовно передачі квартири державного житлового фонду АДРЕСА_1 , до комунальної власності Ірпінської міської ради під час реорганізації Університету державної фіскальної служби України - не підлягають задоволенню.

Представники відповідачів у заявах по суті справи зазначали про те, що позовні вимоги щодо визнання бездіяльності Мінфіну незаконною та визнання недійсним з моменту підписання правочину, оформленого передавальним актом від 26.01.2022, який укладений між Університетом державної фіскальної служби України та Державним податковим університетом належать до юрисдикції адміністративних судів.

Суд не погоджується із вказаними доводами відповідачів, з огляду на наступне.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1 ч.1 ст.19 КАС України).

Згідно із визначенням, наведеним у п.9 ч.1 ст.4 КАС України відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 та їх обґрунтування, суть спору в цій частині зводиться до захисту права позивача та членів його родини на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , оскільки передавальним актом від 26 січня 2022 року, який укладений між Університетом державної фіскальної служби та Державним податковим університетом, вирішено передати Державному податковому університету в тому числі і квартиру державного житлового фонду АДРЕСА_1 . При цьому, вказана квартира не є службовою і була надана для проживання позивачу та членам його родини згідно контракту від 01.09.2013, на підставі рішення суду та згідно із рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 15.01.2016 №9/2 «Про видачу ордера на житлове приміщення сім`ї ОСОБА_1 ».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відтак, обов`язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб`єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб`єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Крім того, згідно ч.3 ст.19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Частиною 1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті (ч.1 ст.23 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому, п.10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд, дослідивши заявлені позивачем вимоги, прийшов до висновку, що спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами не містять ознак публічності, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого права в сфері приватних правовідносин - права на житло, захист якого, в силу приписів ст.16 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.19 та ч.1 ст.23 Цивільного процесуального кодексу України, віднесений до компетенції місцевого загального суду.

З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Щодо строку позовної давності.

Представник Державного податкового університету у відзиві зазначає про те, що позивач у прохальній частині позову просить виконати умови контракту від 01 вересня 2013 року щодо передачі у його власність квартири АДРЕСА_1 , шляхом вжиття передбачених законодавством заходів з її приватизації, при цьому відповідно до пункту 3.7 даного контракту, університет зобов`язується вилучити зазначену квартиру із числа службових та передати її у власність працівника не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії контракту, в свою чергу контракт закінчився 31 серпня 2014 року, тобто строк з якого ніби-то порушені права позивача розпочався з 01 червня 2014 року, таким чином строк позовної давності в межах якого ОСОБА_1 міг реалізувати своє право на захист шляхом подання позовної заяви закінчився 01 червня 2017 року, а отже позивачем пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову також з цієї підстави.

Окрім того, на вказані доводи посилався також представник Університету державної фіскальної служби України у заяві про застосування строків позовної давності, яка надійшла до суду 20.08.2021 (т.1, а.с. 181).

Позивач ОСОБА_1 подав заперечення на вказану заяву про застосування строків позовної давності, зазначивши про те, що після надання позивачу квартири відповідач - Університет державної фіскальної служби України здійснював заходи щодо передачі зазначеної квартири у власність позивачу, в тому числі посилався на умови контракту, вважаючи його не виконаним повністю, що свідчить про визнання відповідачем свого обов`язку перед позивачем передати квартиру йому у власність відповідно до контрактів, та, відповідно переривання строку позовної давності, у зв`язку з чим просив визнати поважними причини незвернення до суду у попередній період та відмовити у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності.

Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, у зв`язку наступним.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно із ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так, 01 вересня 2013 року укладено контракт між Національним університетом державної податкової служби України, в особі в.о. ректора Тарантул Л.Л., та ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 призначається на посаду доцента кафедри управління, адміністративного права і процесу та адміністративної діяльності Національного університету державної податкової служби України на строк з 01 вересня 2013 року до 31 серпня 2014 року. Згідно із п.1.2 Контракту, цей контракт є особливою формою трудового договору, на підставі контракту виникають трудові відносини між працівником та університетом в особі його керівника. Відповідно до п.3.7 розділу 3 Контракту «Оплата праці та соціально-побутове забезпечення працівника», відповідно до умов контрактів від 02.03.1998 та 17.06.2000 Університет зобов`язується надати працівнику трьохкімнатну квартиру в м. Ірпінь, яка повинна відповідати сучасним стандартам, бути розташована на любому поверсі (крім першого та останнього). Університет зобов`язується вилучити зазначену квартиру із числа службових та передати її у власність працівника не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії контракту. Якщо працівнику в період дії контракту не буде надана зазначена квартира, або якщо квартира не буде вилучена з числа службових, працівник після закінчення строку дії контракту набуває право на одержання грошової компенсації у розмірі середньої вартості трьохкімнатної квартири в м. Ірпінь. У разі смерті працівника право на квартиру переходить його спадкоємцям (т.1, а.с. 17-20).

Таким чином, оскільки позивачу не було передано у власність квартиру згідно умов контракту, то перебіг позовної давності розпочався від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права - з 01.06.2014.

У подальшому, ОСОБА_1 у межах строку позовної давності звернувся до суду з позовом до Національного університету державної податкової служби України, в якому просив визнати незаконною бездіяльність відповідача стосовно невиконання умов контрактів між ним та Національним університетом ДПС України від 02.03.1998 р., від 17.06.2000 р., від 01.09.2013 р. щодо надання йому квартири та зобов`язати відповідача надати йому трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Крім цього зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2014 р. по день фактичного розрахунку (по 22.04.2015р.) у розмірі 61793,56 грн. Також стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн.

Зверненням із позовом до суду ОСОБА_1 перервав строк позовної давності, після чого строк позовної давності почався заново.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22.05.2015 та додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07.10.2015 у справі №367/8092/14-ц визнано незаконною бездіяльність Національного університету державної податкової служби України стосовно невиконання умов контрактів від 02.03.1998, від 17.06.2000, від 01.09.2013 щодо надання квартири ОСОБА_1 та зобов`язано надати ОСОБА_1 трьохкімнатну квартиру. Рішення набрали законної сили 01.12.2015.

Судом досліджено надані позивачем докази, які свідчать про визнання відповідачем - Університетом державної фіскальної служби України свого обов`язку передати у власність ОСОБА_1 квартиру, зокрема: копії листів Університету державної фіскальної служби України від 20.12.2016 №3437/01-13, від 06.03.2019 №743/91-91-01-18, в яких позивач ОСОБА_1 повідомлявся про звернення університету з листом до Державної фіскальної служби України для вирішення питання щодо передачі спірної квартири у власність ОСОБА_1 (т.1, а.с. 146-147); копії звернень Університету державної фіскальної служби України до Міністерства фінансів України від 05.11.2020 №2855/01-21, від 02.02.2021 №194/01-21, в яких університет звертався з проханням погодити питання про передачу спірної квартири у комунальну власність із можливою наступною приватизацією родиною ОСОБА_1 (т.1, а.с. 148-151).

Таким чином, зазначені докази свідчать про переривання строку позовної давності у зв`язку із визнанням відповідачем обов`язку передати у власність ОСОБА_1 квартиру - 20.12.2016, 06.03.2019, 05.11.2020, 02.02.2021, після чого перебіг позовної давності починався заново.

ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду 30 червня 2021 року, отже, позивачем не пропущений строк позовної давності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо клопотання позивача про постановлення окремої ухвали.

У позовній заяві позивач вказував, що поведінка відповідачів є недобросовісною, порушує норми законодавства, містить такі недоліки в діяльності як самоуправство, бюрократизм і тяганина, а також має ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. 367 Кримінального кодексу України «Службова недбалість» та ст. 356 Кримінального кодексу України «Самоправство», виходячи з наступного:

- позиція Університету державної фіскальної служби України не відповідає попереднім заходам, що здійснював університет щодо погодження передачі зазначеної квартири до комунальної власності, у тому числі і з Міністерством фінансів України, та суперечить добросовісності та чесній діловій практиці;

- Університет державної фіскальної служби України вводить суд в оману, стверджуючи, що державне майно (тобто, зокрема, і квартира, яка є предметом спору) знаходиться в оперативному управлінні, а не у повному господарському віданні;

- Міністерство фінансів України, зазначало, що 28 квартир державного житлового фонду по АДРЕСА_1 , необґрунтовано та безпідставно обліковуються у складі активів Університету державної фіскальної служби України згідно висновку ДАСУ, однак затвердило передавальний акт, яким ці квартири, в тому числі і квартира - предмет спору, були неправомірно передані на баланс Державного податкового університету;

- Університет державної фіскальної служби України незаконно, без дозволу суб`єкта управління державним майном, надав дозвіл на здійснення приватизації квартир державного житлового фонду, що перебували на його балансі, неналежним органом приватизації;

- Державний податковий університет, відмовляючись виконати передбачені законодавством дії щодо приватизації зазначеної квартири, не виконує покладені на нього державою обов`язки по збереженню та утриманню закріпленого за ним державного житлового фонду, така поведінка має ознаки триваючого адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 164-2 «Порушення законодавства з фінансових питань»;

- відповідачі не виконують законодавство України (Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Постанови Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572) щодо створення органу приватизації;

- відповідачами проігноровано вимоги підпункту 17 пункту 6 Положення про Державну аудиторську службу України, (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43);

- заходи, визначені ДАСУ щодо повернення державі незаконно відчуженого державного житла, відповідачами не здійснені;

- Міністерство фінансів України вводить суд в оману щодо неможливості здійснення будь-яких дій стосовно квартири АДРЕСА_1 , до закінчення кримінального провадження, яке відкрито за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби;

- відповідачі порушили інформаційні права позивача, оскільки передавальний акт від 26 січня 2022 року було затверджено Міністром фінансів України 26 січня 2022 року, тобто, станом на 31 січня 2022 року - на момент звернення з інформаційними запитами передавальний акт вже було затверджено, разом з тим, відповідачі відмовились надати інформацію на зазначені запити, яка вже була у їх розпорядженні.

Враховуючи зазначені обставини, позивач просить суд після розгляду матеріалів справи та вирішення спору окремою ухвалою звернутися до правоохоронних органів з метою інформування про факт порушення відповідачами законодавства.

Крім того, 25.08.2021, 20.03.2024, 13.10.2024, 20.01.2025 позивачем подані клопотання про постановлення окремої ухвали, в яких позивач остаточно просив окремою ухвалою:

- повідомити Міністерство фінансів України про порушення законодавства з боку державного секретаря Міністерства фінансів України Дмитра Самоненка та в.о. ректора Державного податкового університету Дмитра Серебрянського, які полягають у прийнятті рішень, що суперечать закону та висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду;

- повідомити Міністерство фінансів України та Державний податковий університет про необхідність дотримання приписів законодавства стосовно приватизації державного житлового фонду;

- звернути увагу Міністерства фінансів України та Державного податкового університету на необхідність виконання вимог Державної аудиторської служби України стосовно звернення до Київської обласної прокуратури з метою повернення державі незаконно відчуженого майна та на необхідність усунути наслідки незаконних дій в.о. ректора Дмитра Серебрянського стосовно протиправного відчуження державного житлового фонду за адресою АДРЕСА_32 ;

- довести до відома Міністра фінансів України обставини про встановлені під час розгляду справи такі порушення вимог законодавства: неналежне виконання державним секретарем Міністерства фінансів України Дмитром Самоненком Постанови КМУ від 8 жовтня 1992 року № 572 щодо сприяння задоволенню потреб громадян у здійсненні приватизації державного житлового фонду, вжиття заходів до посадових осіб, які створюють перешкоди на шляху проведення приватизації вказаного житла, прискорення створення уповноважених органів з приватизації житла; невиконання державним секретарем Міністерства фінансів України Дмитром Самоненком приписів п.п. 2 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стосовно неприйняття рішення про передачу державного житлового фонду до комунальної власності місцевої ради під час реорганізації вищого навчального закладу; недбале виконання державним секретарем Міністерства фінансів України Дмитром Самоненком своїх функціональних обов`язків щодо здійснення правового забезпечення діяльності Міністерства фінансів, та неналежного управління як об`єктом державної власності державною установою «Університет державної фіскальної служби України»; незаконне здійснення державним секретарем Міністерства фінансів України Дмитром Самоненком дискреційних повноважень - у подібних справах ним приймаються різні рішення; відчуження в.о. ректором Дмитром Серебрянським державного житлового фонду, що перебував в господарському відданні Університету (частини будинку за адресою АДРЕСА_32 ) всупереч вимог законодавства України;

- звернутися до Державного бюро розслідувань з метою інформування про факти порушення законодавства державним секретарем Міністерства фінансів України Дмитром Самоненком, що містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. 367 Кримінального кодексу України «Службова недбалість» та ст. 356 Кримінального кодексу України «Самоправство» для вжиття відповідних заходів реагування;

- повідомити підрозділи Національної поліції України про факти порушення законодавства в.о. ректора Дмитром Серебрянським, що містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст.367 КК України «Службова недбалість» та ст. 356 КК України «Самоправство» для вжиття відповідних заходів реагування.

Обґрунтовуючи подані клопотання, позивач також вказував про те, що відповідачі продовжують всіляко протиправно протидіяти позивачу у його намаганні приватизувати квартиру у законний спосіб, позивачу не надано можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири у жодний із способів - ані через створення органу приватизації в університеті, ані через передачу державної квартири до комунальної власності міської ради.

Крім того, позивач зазначає, що відчуження державного житлового фонду, а саме частини будинку за адресою: АДРЕСА_32 , - проведено відповідачами всупереч вимог законодавства України, неуповноваженим органом приватизації, без створення власного органу приватизації.

Вирішуючи клопотання позивача про постановлення окремої ухвали, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 11 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.

Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.

Згідно з ч.5 ст.262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що "постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки і їхній діяльності під час вирішення спору".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що "при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком".

Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 755/15473/20.

Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).

Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 262 ЦПК України, не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

Доводи позивача щодо порушення відповідачами положень, передбачених абз. 2 ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Суд позбавлений можливості перевірити посилання позивача щодо незаконності відчуження відповідачами об`єкта державного житлового фонду, а саме частини будинку за адресою: АДРЕСА_32 , оскільки вказаний об`єкт нерухомості не є предметом спору у даній справі, та відповідно, обставини його відчуження у цій справі судом не встановлюються.

У той же час суд враховує, що окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням суду, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню у майбутньому.

Визнання судом порушеного права позивача та часткове задоволення позову з цих підстав не свідчить про наявність підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки рішенням суду усуваються допущені порушення прав позивача.

Позивачем у заявленому клопотанні, не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Питання щодо стягнення витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору підлягають вирішенню за правилами статті 141 ЦПК України, згідно частини першої якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі по 1086 (одна тисяча вісімдесят шість) гривень 68 копійок з кожного.

Згідно з пунктом третім частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

З огляду на статтю 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

За правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем із клопотанням про стягнення понесених судових витрат від 14 жовтня 2024 року надано копію Акту прийому-передачі правничої допомоги по Договору від 28.09.2021 №28/09-2021 від 28.12.2021 на суму 17 250 грн., копію Додаткової угоди №3 до Договору про надання правової допомоги від 28.09.2021 року №28/09-2021 (про дострокове припинення дії договору від 28.09.2021 року №28/09-2021) від 28.12.2021, копію Договору №01-01-2022 про надання правничої допомоги від 01 січня 2022 року, укладеного між адвокатом Чернілевським В.Г. та ОСОБА_1 , копію Акту прийому-передачі правничої допомоги по Договору №01-01-2022 про надання правничої допомоги від 01 січня 2022 року від 01 жовтня 2024 року на суму 69 750 грн., копію Розрахунку витрат по наданні правничої допомоги по Договору №01-01-2022 про надання правничої допомоги від 01 січня 2022 року від 01 жовтня 2024 року.

Крім того, позивачем також надано копію Договору №28/09-2021 про надання правової допомоги від 28.09.2021, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Адвокат «Правозахисна група» в особі керуючого партнера Чернілевського В.Г. та Безрученком В.С., копію Додаткової угоди №1 до Договору про надання правової допомоги від 28.09.2021 року №28/09-2021 від 28.09.2021, копію Додаткової угоди №2 до Договору про надання правової допомоги від 28.09.2021 року №28/09-2021 від 28.09.2021 (т.2, а.с.56-59).

Також, у матеріалах справи міститься Ордер на надання правничої (правової) допомоги від 17.11.2023 серії АІ №1496519, відповідно до якого адвокат Чернілевський В.Г. надає правову допомогу ОСОБА_1 у судах всіх інстанцій та юрисдикцій на підставі Договору про надання правової допомоги №01-01-2022 від 01.01.2022.

Позивач у клопотанні про стягнення понесених судових витрат від 14.10.2024 зазначає про те, що загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи станом на 01.10.2024 складає 17 250 грн. + 69 750 грн. = 87 000 грн.

Представником відповідача - Державного податкового університету подано клопотання про зменшення судових витрат, в якому представник зазначає про те, що дана справа не є складною, переважна більшість заяв по справі та інших запитів були подані позивачем ОСОБА_1 на основі зразків, які містяться в мережі Інтернет, а не адвокатом. Таким чином, на переконання представника відповідача, заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із її складністю, обсягом виконаної роботи (наданих послуг) та часом, витраченим адвокатом на їх виконання.

На вказане клопотання про зменшення судових витрат позивачем подано заперечення, в яких зазначено про те, що заявлені витрати на правничу допомогу мають розумний розмір, який підтверджується доданими до заяви про стягнення судових витрат доказами.

На переконання суду, заявлені представником позивача витрати на правничу допомогу є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим часом на надання правничої допомоги, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом задоволено дві позовні вимоги позивача ОСОБА_1 з п`яти позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в рівних частинах (87 000 : 5 х 2 = 34 800), з урахуванням зазначеного, клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державного податкового університету, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Ірпінської міської ради, Голова комісії з реорганізації Університету державної фіскальної служби України Якубівський Володимир Леонідович про визнання права на приватизацію, визнання недійсним правочину, визнання незаконною (протиправною) бездіяльності, зобов`язання передати об`єкт державного житлового фонду до комунальної власності, зобов`язання виконати умови трудової угоди (контракту) - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Міністерство фінансів України та Державний податковий університет передати квартиру АДРЕСА_1 , - до комунальної власності Ірпінської міської ради Київської області для подальшої її приватизації ОСОБА_1 та членами його сім`ї.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

У задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали - відмовити.

Стягнути з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 : судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1086 (одна тисяча вісімдесят шість) гривень 68 копійок, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 400 грн.

Стягнути з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_1 : судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1086 (одна тисяча вісімдесят шість) гривень 68 копійок, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 400 грн.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

відповідач - Міністерство фінансів України, , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2;

відповідач - Державний податковий університет, , адреса місцезнаходження: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, буд. 31;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Ірпінської міської ради, , адреса місцезнаходження: Київська область, м. Ірпінь, вул. Шевченка, буд. 2А;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Голова комісії з реорганізації Університету державної фіскальної служби України Якубівський Володимир Леонідович, адреса: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, буд. 31.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 09 липня 2025 року.

Суддя Ю.В. Кравчук