Провадження № 2/522/3405/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси 21.08.2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.10.2023 року зазначену справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

16.11.2023 року зазначена справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена на суддю Домусчі Л.В.

Справу суддя отримала 17.11.2023 року.

Ухвалою суду від 21.11.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 20.12.2023 року.

Ухвалою суду від 07.12.2023 року забезпечено позов шляхом накладання арешту.

03.01.2024 року ОСОБА_1 надав суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна та клопотання, в якому просив відстрочити йому сплату судового збору за зустрічним позовом до ухвалення у справі рішення.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16.05.2005 року зареєстровано шлюб. В шлюбі в них народилась донька - ОСОБА_3 . Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12.09.2023 по справі № 521/13706/23 шлюб розірвано. Зазначає, що до вступу в шлюб ОСОБА_1 було укладено договір з ВАТ «Стікон» від 23.12.2002 року в подальшому до зазначеного договору було внесено зміни, згідно зазначеного договору ОСОБА_4 отримав у власність 9/10 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 77 кв.м., житлова 38 кв.м. Стосовно набуття у власність 13/25 частини домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_2 , загальна плоша 93 кв.м., житлова 53,9 кв.м., ОСОБА_1 зазначає, що вказане домоволодіння було набуте ним після продажу квартири, якою володів ОСОБА_4 до вступу в шлюб. Крім того автомобіль Toyota Rav 4, д.н.з. НОМЕР_1 кузов НОМЕР_2 , чорного кольору, куплено у шлюбі. Згоди щодо його продажу або вчинення інших дій щодо зазначеного автомобіля з боку ОСОБА_4 надано не було. Документи на автомобіль знаходяться у ОСОБА_2 . За період перебування у шлюбі ОСОБА_2 набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у ОСОБА_2 за первісним позовом. Зазначає, що корпоративні права на ТОВ «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС», були набуті самостійно ОСОБА_1 , без будь-якої участі ОСОБА_2 .

У зв`язку з вищевикладеним просить:

- визнати 9/10 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 77 кв.м., житлова 38 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ІН НОМЕР_4 );

- визнати 13/25 частини домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна плоша 93 кв. м., житлова 53,9 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ІПН НОМЕР_4 );

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ІН НОМЕР_4 ) корпоративні права Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС», , 65074, м. Одеса, вул. Качалова, 1;

- визнати 1/2 права власності за ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ІПН НОМЕР_4 ) на автомобіль Toyota Rav 4 державний номер НОМЕР_1 кузов НОМЕР_2 чорного кольору;

- визнати 1/2 права власності за ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ПН НОМЕР_4 ) на квартиру за адресою АДРЕСА_4 ;

- судові витрати покласти на Позивача за первісним позовом.

29.01.2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Ільченко К.Р. до суду надійшов відзив, в якому просили у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 29.01.2024 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , пред`явлену до ОСОБА_2 про поділ майна. Підготовче засідання відкладено на 05.03.2024 року.

31.01.2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Клочко С.І. через систему «Електронний суд» надав клопотання, в якому просив повернути відповідачу зустрічну позовну заяву, оскільки ним не сплачено судовий збір.

У підготовчому засіданні 13.05.2024 року були присутні ОСОБА_1 та його представник адвокат Ільченко К.Р., яка просила суд долучити до матеріалів справи докази та відкласти розгляд справи з метою надання додаткових доказів.

Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника ОСОБА_1 , приєднано до матеріалів справи копію реєстраційного договору від 26.01.2010 року, копію довідки про резервування адреси, копію додаткової угоди від 09.12.2005 року до договору від 23.12.2002 року, копію додаткової угоди від 26.01.2010 року до договору від 23.12.2002 року, лист сервісного центру МВС від 12.03.2024 року. Розгляд справи відкладено на 17.06.2024 року у зв`язку з неявкою позивачки та її представника.

У підготовчому засіданні 13.05.2024 року були присутні ОСОБА_1 та його представник адвокат Ільченко К.Р., яка просила суд долучити до матеріалів справи докази та відкласти розгляд справи з метою надання додаткових доказів.

Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника ОСОБА_1 , приєднано до матеріалів справи копію реєстраційного договору від 26.01.2010 року, копію довідки про резервування адреси, копію додаткової угоди від 09.12.2005 року до договору від 23.12.2002 року, копію додаткової угоди від 26.01.2010 року до договору від 23.12.2002 року, лист сервісного центру МВС від 12.03.2024 року. Розгляд справи відкладено на 17.06.2024 року у зв`язку з неявкою позивачки та її представника.

Протокольною ухвалою суду, враховуючи неявку ОСОБА_1 та його адвоката, з метою повного з`ясування обставин щодо позицій по зустрічному позову, який залишено без руху, відкладено підготовче засідання на 11.11.2024 року.

14.10.2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ільченко К.Р. до суду надала клопотання, в якому просила поновити строки на усунення недоліків зустрічної позовної заяви, та продовжити розгляд даної справи разом із сумісним розглядом зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку з усуненням недоліків. Також було надано квитанцію про сплату судового збору за зустрічний позов у розмірі 15 140,00 грн.

11.11.2024 року представник ОСОБА_5 адвокат Клочко С.І. в підготовче засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» надав клопотання, в якому просив залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя; повернути ОСОБА_2 сплачений судовий збір та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 07.12.2023 року. Також надав клопотання, в якому просив підготовче засідання провести за відсутністю сторони позивачки.

Ухвалою суду від 11.11.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, з урахуванням сплати судового збору. Клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Клочко С.І. задоволено частково. Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В частині вимог заяви представника позивачки щодо повернення суми сплаченого судового збору при подачі позову відмовлено.

Розгляд справи відкладено на 13.01.2025 року.

У підготовче засідання 13.01.2025 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 24.02.2025 року.

24.01.2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Клочко С.І. через систему «Електронний суд» надав відзив, в якому просив поновити ОСОБА_2 строк для надання відзиву на зустрічну позовну заяву, у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування відзиву на зустрічний позов зазначено, що 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 ; 13/25 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та корпоративні права ТОВ «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС» були придбані сторонами під час перебування у шлюбі, а тому ОСОБА_2 вважає, що вона на законних підставах володіє 1/2 від даного майнам та прав. Щодо транспортного засобу, то доказів та правових підстав для набуття ОСОБА_1 будь-яких прав на нього суду не надано. Що стосується квартири АДРЕСА_6 , то доказів та правових підстав для набуття ОСОБА_1 будь-яких прав на нього суду не надано.

У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м. Одесі та Одеській області, розгляд справи, призначений на 24.02.2025 року, відкладено на 31.03.2025 року.

У підготовчому засіданні 31.03.2025 року був присутній ОСОБА_1 , позов підтримав, та зазначив, що можливо ним будуть надані ще докази з архіву, оскільки їх складно знайти, тому що відповідачка забрала документи, у зв`язку з чим просив відкласти розгляд справи з метою надання додаткових доказів.

Протокольною ухвалою суду, враховуючи відсутність клопотань про витребування доказів, відмовлено у задоволенні клопотання позивача, при цьому суд враховує тривалість розгляду справи у підготовчому провадженні.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Клочко С.І. у підготовче засідання не з`явилися, про час і місце засідання повідомлені судом належним чином. 31.03.2025 року через систему Електронний суд надали клопотання, в яких просили розгляд справи відкласти.

Суд не приймає до уваги клопотання ОСОБА_2 та адвоката Клочко С.І., оскільки розгляд справи завчасно призначено на 31.03.2025 року о 09.50 год., засідання згідно Журналу судового засідання розпочалося о 11.37 год, закінчилося о 11.47 год. проте відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3», вищевказані клопотання зареєстровано о 12.21 год. та 12.25 год відповідно, тобто після засідання.

Ухвалою суду від 31.03.2025 року по справі закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 15.05.2025 року.

У судове засідання 15.05.2025 року з`явився ОСОБА_1 , підтримав подане його представником клопотання про відкладене розгляду справи. Від ОСОБА_2 у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності.

Протокольною ухвалою суд задовольнив клопотання адвоката Подорожнього А.С. та ОСОБА_1 та відкладено розгляд справи на 26.06.2025 року, приєднати до матеріалів справи заяву ОСОБА_2 , надати час на ознайомлення.

У судове засідання 26.06.2025 року з`явилися ОСОБА_1 та його представник адвокат Подорожній А.С., представник ОСОБА_2 адвокат Клочко С.І.

Представник ОСОБА_1 адвокат Подорожній А.С. просив визнати за ОСОБА_1 :

- право особистої власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 , оскільки Договір було укладено 23.12.2002 року, тобто до укладання шлюбу, а додаткові угоди були лише для перенесення строків будівництва будинку. Зазначене майно не є спільним майном подружжя, а тому не може бути поділ між ними.

- право власності на 1/2 частину від 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ;

- право власності на 1/2 транспортного засобу автомобіля Toyota Rav 4, д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки він був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.;

- право власності на 1/2 частину кватири № 14 за адресою: АДРЕСА_7 , оскільки хоча квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, за неї було сплачено грошові кошти;

- право особистої власності на корпоративні права ТОВ «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС», оскільки ОСОБА_1 є єдиним засновником юридичної особи, а тому корпоративні права не підлягають поділу.

ОСОБА_1 погоджується на визнання за ним права власності лише на 1/2 частину від 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та у іншому підтримав свого представника.

Представник ОСОБА_2 адвокат Клочко С.І. зазначив, що право власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 було зареєстровано саме під час шлюбу, а тому воно є спільним майном подружжя, тобто ОСОБА_2 має право на 1/2 частину зазначеної частини квартири; щодо 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , то воно також є спільним майном подружжя, а тому не заперечує проти визнання за кожним по 1/2 частини; щодо корпоративних прав, то ОСОБА_2 визнає позов в цій частині; щодо 1/2 частини транспортного засобу, то ОСОБА_1 не надав належних доказів наявності такого транспортного засобу у ОСОБА_2 ; щодо 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , то вона була подарована батьками ОСОБА_2 їй же, та ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження факту сплати грошових коштів за це майно.

Дослідивши матеріали справи, наявні у ній докази, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 16.07.2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 790.

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.09.2023 року у справі № 521/13706/23, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 12.10.2023 року.

Таким чином, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2005 року по 12.09.2023 року.

Предметом позовних вимог є визнання майна особистою власністю та поділ майна подружжя.

Норми права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 3 СК України смію складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України).

У ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України).

Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ст. 61 СК України).

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19.

Щодо 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 .

23.12.2002 року між ВАТ «Стікон» (Підрядник) та ОСОБА_1 (Інвестором) було укладено Договір № 363 інвестиційного будівництва житла в м. Одесі.

Згідно п. 1.2 Договору предметом договору є здійснення Підрядником будівництва житлових будинків та виконання ним робіт з розбудови міських інженерних споруд, комунікацій, міської інфраструктури та одержання Інвестором у власність двокімнатної квартири АДРЕСА_8 .

Згідно Додаткової угоди до Договору від 09.12.2005 року сторони дійшли згоди про внесення змін до договору, у т.ч. у п. 1.2., а саме: «предметом договору є здійснення Підрядником будівництва житлових будинків та виконання ним робіт з розбудови міських інженерних споруд, комунікацій, міської інфраструктури та одержання Інвестором у власність двокімнатної квартири АДРЕСА_9 .».

Згідно Додаткової угоди до Договору від 26.01.2010 року сторони уклали додаткову угоду до Договору, а саме: «у зв`язку з передачею 1/10 частини своїх прав за договором № 363 інвестування будівництва житла в м. Одесі від 23 грудня 2002 року, з урахуванням додаткової угоди від 9 грудня 2005 року, ОСОБА_1 громадянину ОСОБА_7 , Сторони дійшли згоди внести такі зміни у преамбулу цього договору та викласти її в такій редакції: ТОВ «Стікон», Замовник-Інвестор, та ОСОБА_1 й ОСОБА_7 , у долях 9/10 та 1/10 відповідно, іменовані надалі Співінвестор, разом іменовані Сторонами, уклали цей Договір, інвестування будівництва житла в м. Одесі (далі -Договір) про нижченаведене:» далі за текстом».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 328492403 від 07.04.2023 року право власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 зареєстроване за ОСОБА_1 з 20.04.2010 року на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_5 , 14.04.2010, Виконавчий комітет Одеської міської ради.

Вказана частина спірної квартири не є спільною сумісною власністю подружжя згідно ст.ст. 60, 72 СК України, оскільки була придбана ОСОБА_1 на підставі Договору № 363 інвестиційного будівництва житла в м. Одесі від 23.12.2002 року.

Таким чином відповідно до чинного законодавства вимога про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 підлягає задоволенню.

Щодо 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 328491430 від 07.04.2023 року право власності на 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_1 з 16.04.2008 року на підставі договору купівлі-продажу, р№1-1034, 24.03.2008, Друга одеська державна нотаріальна контора.

Вказані 13/25 частини домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно ст. 60 СК України, оскільки були придбана під час шлюбу.

У судовому засіданні 26.06.2025 року ОСОБА_1 та його представник просили визнати за ним право власності лише на 1/2 частину 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_1 має право на визнання за ним права власності на 1/2 частину від 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 93 кв.м., житлова площа 53,9 кв.м., тобто на 13/50 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 93 кв.м., житлова площа 53,9 кв.м.

Щодо визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на корпоративні права Товариства з обмеженою відповідністю «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС», то суд вбачає підстави для задоволення цієї вимоги, оскільки представником ОСОБА_2 у судовому засіданні 26.06.2025 року дана вимога була визнана.

Щодо транспортного засобу Toyota Rav 4, д.н.з. НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 .

Відповідно до листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях № 31/30-12-А3-2024 від 10.01.2024 року судом вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів зазначений автомобіль: TOYOTA RAV4; 2007 року випуску; об`єм двигуна 1998 см ; дата реєстрації: НОМЕР_6 ; власник: ОСОБА_2 . При цьому, 27.04.2023 вказаний автомобіль було перереєстровано в ТСЦ № 5152 РСЦ ГСД МВС в Одеській області на нового власника по договору дарування, укладеному в ТСЦ МВС.

Отже матеріали справи не містять підтверджень факту зареєстрованого права власності на спірний автомобіль саме за ОСОБА_2 .

Таким чином вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину транспортного засобу не підлягає задоволенню.

Щодо квартири АДРЕСА_6 , то сторонами у судовому засіданні було підтвердженого, що зазначена квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Доводи ОСОБА_1 та його представника щодо спати грошових коштів за дану кватиру не були підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином квартира АДРЕСА_6 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та не відноситься до майна подружжя, а відтак не підлягає поділу.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у виді сплати судового збору в розмірі 15 140 грн. з урахуванням наступного.

Вартість 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 , загальна площа 77 кв.м., житлова площа 38 кв.м. становить 1 513 226,52 грн.

Вартість 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 93 кв.м., житлова площа 53,9 кв.м. становить 2 688 443 грн. Тобто 1/2 частина вартості становить 1 344 221,50 грн.

Вартість статутного капіталу ТОВ «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС» становить 15 000 грн.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином 1% становить 28 724,48 грн. ((1 513 226,52+1 344 221,50+15 000)/100)

Однак приймаючи до уваги, що позовна заява була подана фізичною особою у 2025 році, а прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2025 році складає 3 028 грн., то 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 15 140 грн. Саме зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69-72 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 15, 76, 77, 79-81, 89, 95, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право особистої приватної власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 , загальна площа 77 кв.м., житлова площа 38 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 13/50 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 93 кв.м., житлова площа 53,9 кв.м, що становить 1/2 частину від 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 93 кв.м., житлова площа 53,9 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право особистої приватної власності на корпоративні права Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС» (, 65074, м. Одеса, вул. Качалова, 1).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 07.07.2025 року.

Суддя: Домусчі Л.В.