КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№22-ц/824/8698/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 361/1159/24

03 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Цимейко Ганни Олегівни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Писанець Н. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу про звільнення незаконним та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

Усічні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 2352/ос від 12.12.2023 року про її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників;

- поновити її на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 13.12.2023року;

- стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.12.2023р. по день ухвалення судового рішення та понесені судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що наказом АТ «Українська залізниця» від 20.09.2016року №1829/ос її було призначено на посаду начальника відділу аудиту Департаменту аудиту та контролю, наказом від 01.09.2017 року № 2208/ос - переведено на посаду начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Наказом відповідача від 12.12.2023 року № 2352/ос її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням штату.

Вважає, що звільнення відбулось з порушенням встановленого законом порядку, відповідач безпідставно відмовив їй у переведенні за її згодою на одну із запропонованих вакантних посад.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання наказу про звільнення незаконним та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем дотримано вимоги чинного трудового законодавства України при звільненні позивача з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року, 03 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цимейко Г. О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не з`ясував чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, що призвело до звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням штату.

Звільнення працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням посади можливе лише в одному із двох випадків: 1) якщо у роботодавця відсутня інша робота, яку можна запропонувати працівникові; 2) якщо працівник сам відмовився від переведення на іншу запропоновану роботу.

Отже, у спірних правовідносинах доказуванню підлягає не факт відсутності згоди працівника на переведення, а факт наявності його відмови від переведення.

У свою чергу, матеріали справи містять достатні письмові докази наявності у відповідача змоги перевести на іншу роботу позивачку, а остання погодилася бути переведеною на запропоновану відповідачем посаду менеджера відділу планування, звітування та дотримання стандартів якості аудитів Департаменту аудиту акціонерного товариства «Українська залізниця», тоді як докази відмови позивачки від переведення на інші зазначені в усіх трьох переліках вакантні посади відповідач не надав. За наведених обставин суд першої інстанції необґрунтовано визнав відповідача таким, що не порушив вимоги частини 2 статті 40 КЗпП України.

Крім того, звертає увагу, що роботодавець є таким, що дотримався вимог частини 3 статті 49-2 КЗпП України, якщо: 1) запропонував працівнику, який вивільнюється внаслідок скорочення чисельності або штату, в першу чергу ті вакансії, які відповідають його спеціальності, а за їх відсутності - інші вакансії, які відповідають кваліфікації працівника та/або передбачають виконання роботи більш низької кваліфікації; 2) не вимагав від працівника, який погодився бути переведеним на одну із запропонованих вакансій, проходження додаткових процедур кадрового добору; 3) надавав відповідні пропозиції не лише разом із попередженням про наступне вивільнення, а й протягом усього строку його дії у міру появи підходящих вакансій, включаючи день звільнення.

Вказана вимога не передбачає виконання роботодавцем обов`язку із працевлаштування працівника, який вивільнюється, у зворотній послідовності - спочатку пропонувати усі без винятку наявні вакансії, а після отримання згоди на переведення на одну із них перевіряти, чи відповідає вибір працівника рівню його кваліфікації.

Відтак, отримавши перелік посад, позивач мала всі підстави правомірно очікувати, що може претендувати на будь-яку із вказаних у переліку посад.

Отже, вимоги пройти співбесіду та підтвердити кваліфікацію не є підтвердженням дотримання відповідачем приписів частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо переведення позивачки за її згодою на раніше запропоновану вакантну посаду.

03 квітня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Лазаренка Владлена Володимировича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначав, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

В судове засідання з`явилась позивач ОСОБА_1 та її представник Цимейко Ганна Олегівна, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвокат Лазаренко Владлен Володимирович проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає, з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивач працювала в АТ «Укрзалізниця» на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

23.02.2023 року наглядова рада АТ «Укрзалізниця» прийняла рішення «Ліквідувати структурний підрозділ Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ Укрзалізниця».

15.05.2023 року правління ухвалило рішення про втрату чинності рішення правління в частині затвердження організаційної структури та Положення Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця».

17.07.2023 року було вилучено зі штатного розпису «26.Департамент внутрішнього аудиту та контролю-00», «разом вилучається 214 штатних одиниць», включаючи посаду «1226.2 начальник відділу внутрішнього аудиту».

21.08.2023 року відповідач вручив позивачці попередження про її наступне вивільнення та надав список вакантних посад, на які вона могла бути переведена.

Після ознайомлення з переліком вакантних посад позивач подала заяву про переведення її на посаду менеджера відділу планування, звітування та дотримання стандартів якості аудитів Департаменту аудиту, проте після проведеної відповідачем перевірки було з`ясовано, що ОСОБА_1 не відповідала необхідним для вказаної посади кваліфікаційним вимогам.

Наказом відповідача від 12.12.2023 року № 2352/ос ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням штату.

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відтак, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21) та багатьох інших.

Нормами трудового законодавства не передбачено здійснення судом перевірки доцільності скорочення працівників, ці питання стосуються суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб`єкта господарювання та не є предметом доказування у судових спорах (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 415/5022/18 (провадження № 61-13980св19).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми

є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 21.08.2023 року відповідач вручив позивачці попередження про її наступне вивільнення та надав список вакантних посад, на які вона могла бути переведена.

Ознайомившись з переліком вакантних посад позивач подала заяву про переведення її на посаду менеджера відділу планування, звітування та дотримання стандартів якості аудитів Департаменту аудиту, проте після проведеної відповідачем перевірки було з`ясовано, що ОСОБА_1 не відповідала необхідним для вказаної посади кваліфікаційним вимогам.

Після з`ясування невідповідності позивачки кваліфікаційним вимогам до посади менеджера відділу планування, звітування та дотримання стандартів якості аудитів Департаменту аудиту, відповідач не запропонував їй інші наявні на підприємстві посади, які відповідали її кваліфікаційним вимогам, а звільнив її з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням штату.

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення позивачки згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено з порушенням вимог трудового законодавства, відповідач не здійснив усіх необхідних заходів для працевлаштування позивача, не запропонував останній наявні на підприємстві посади, які відповідають її кваліфікації, що є підставою для визнання незаконним і скасування наказу відповідача № 2352/ос від 12.12.2023 року про звільнення позивачки з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, та як наслідок поновлення позивача на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 13.12.2023року.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з абзацом 6 пункту 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (пункт 4 Порядку).

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи наведені норми Порядку № 100, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за основу слід брати останні два місяці саме роботи, тобто відпрацьовані працівником.

Подібні висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та постановах Верховного Суду: від 26 лютого 2020 року у справі № 199/2128/15 (провадження № 61-29370св18), від 04 листопада 2022 року у справі № 488/2652/20 (провадження № 61-6738св22).

З огляду на те, що перед звільненням позивачка тривалий час не працювала, а саме з 24.02.2022 по 31.03.2022 року - перебувала у простої, а з 01.04.2022 року по 13.12.2023 року з нею було призупинено дію трудового договору, то останніми двома місяцями фактичної роботи позивача є січень, лютий 2022 року, а тому саме цей період має братися при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з наданої відповідачем довідки від 25.04.2024 року № 290, у січні 2022 року заробітна плата позивача складала 42 991,39 грн, фактично відпрацьованих днів - 16; у лютому 2022 року заробітна плата позивача складала 35 365,84 грн, фактично відпрацьованих днів - 17.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за січень-лютий 2022 року складає 2374,46 грн (42 991,39 грн+35 365,84 грн/33 фактично відпрацьованих днів за вказаний період).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується з 13.12.2023 року (день звільнення) до 03.07.2025 (рішення про поновлення на роботі), кількість робочих днів за вказаний період складає 407 робочих днів.

Отже, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 966 405,84 грн ( 2374,46 грн*407 (кількість робочих днів).

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 966 405,84 грн, вказана сума зазначена без відрахування податків та обов`язкових платежів, які мають бути відраховані під час виконання рішення суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

10 червня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника представника ОСОБА_1 - адвоката Цимейко Ганни Олегівни надійшло клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що позивачка та адвокат Цимейко Ганна Олегівна уклали Договір від 03.03.2025 № 03/03-2025 про надання адвокатом послуг.

Відповідно до пункту 7.1. зазначеного Договору «Гонорар Адвоката за угодою Сторін встановлюється в сумі усіх здійснених Клієнтом платежів за цінами, встановленими у

Додатку № 1 до цього Договору», а на підставі пункту 7.2. цього ж Договору «Гонорар має бути сплачений протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту винесення рішення судом та підписання Акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Клієнт має право здійснювати оплату поетапно до моменту винесення рішення суду та підписання Акту».

Вказує на те, що 29.05.2025 сторони підписали Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), загальна вартість виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), які сплатила позивачка, склала 9 000,00 грн.

З огляду на вище викладене просила суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи клопотання, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2025 року між адвокатом Цимейко Ганною Олегівною та ОСОБА_1 було укладено договір № 03/03-2025 про надання адвокатом послуг.

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору Адвокат зобов`язується захитані права, свободи та представляти законні інтереси Клієнта, надавати йому іншу юридичну допомогу під час розгляду судом апеляційної інстанції справи № 361/1159/24 про визнання наказу незаконним та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогул), а Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар за надані послуги.

Гонорар Адвоката за угодою Сторін складає суму усіх здійснених Клієнтом платежів за цінами, встановленими у Додатку №» 1 до цього Договору. (п. 7.1)

Гонорар має бути сплачений протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту винесення рішення судом та підписання Акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Клієнт має право здійснювати оплату поетапно до моменту винесення рішення суду та підписання акту. (п. 7.2)

29 травня 2025 року між адвокатом Цимейко Ганною Олегівною та ОСОБА_1 було підписано атк прийому- передачі виконаних робіт (наданих послуг) відповідно до якого адвокатом було надано наступне послуги: написання та подання апеляційної скарги, вартість наданої послуги 4 000,00 грн.; участь у судовому засіданні 24 квітня 2025 року, вартість наданої послуги 2 500,00 грн; участь у судовому засіданні 29 травня 2025 року, вартість наданої послуги 2 500,00 грн. Загальний розмір витрат 9 000,00 грн.

28 травня 2025 року позивач сплатила на користь адвоката Цимейко Ганни Олегівни грошові кошти у розмірі 9 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією.

Аналізуючи зазначене в сукупності, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, заперечення сторони, колегія суддів приходить до висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - частина 1 статті 141 ЦПК України

За результатами апеляційного перегляду даної справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цимейко Ганни Олегівни задоволено, рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог, а тому, з урахуванням того, що при подачі позовної заяви позивачкою не було сплачено судовий збір за подання позову в сумі 10 875,25 грн та вона звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 16 312,87 грн, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в сумі 27 188,12 грн.

Керуючись статтями 141, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цимейко Ганни Олегівни задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу про звільнення незаконним та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 2352/ос від 12.12.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників;

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 13.12.2023року;

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.12.2023 року по 03.07.2025 року в розмірі 966 405,84 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () в дохід держави судовий збір у розмірі 27 188,12 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року

Головуючий: Судді: