ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1008/339/12
Провадження № 2/362/87/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участі секретаря Тельнової О.О.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя об?єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною зі сторін права власності на частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и в:

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила суд визнати право спільної сумісної власності на набуте сторонами за час шлюбу майно: автомобільний причіп, 2004 року випуску, р/н: НОМЕР_1 ; мотоцикл Дніпро-11, 1992 року випуску, р/н: НОМЕР_2 КНБ ; трактор Т-16, 1977 року випуску; м`який куточок виробництва України; два комплекти кухонних меблів; два дерев`яних ліжка; земельну ділянку, виділену для будівництва індивідуального житлового будинку, а також будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем по справі проживала в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 1990 року по 14 жовтня 2011 року. За час перебування у шлюбі з відповідачем ними за спільні кошти було придбано транспортні засоби, побутову техніку та меблі.

Крім того, під час перебування сторін у шлюбі, в порядку приватизації набута у спільну власність подружжя земельна ділянка, площею 0,2537 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 , на якій сторонами зведено житловий будинок з надвірними спорудами, які не здані в експлуатацію. З лютого 2006 року відповідач проживає у вказаному будинку. Оскільки після розірвання шлюбу сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу набутого ними спільного майна, позивач змушена звернутися до суду із позовом.

У порядку поділу спільного сумісного рухомого майна подружжя позивач просила виділити їй у власність автомобільний причіп, мотоцикл, м`який куточок, два комплекти кухонних меблів, два дерев`яних ліжка, а відповідачу трактор. Крім цього, позивач просила суд в порядку поділу спільного із відповідачем майна виділити їм у власність по 1/2 частині спірної земельної ділянки та зведеного ними незавершеного будівництвом будинковолодіння, здійснити його поділ між ними в натурі згідно із запропонованим судовим експертом поділом за варіантом № 4, зазначеним у висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 15 травня 2014 року за № 15/04-14, а також визнати за кожною із сторін майнові права забудовника з правом здачі 1/2 частини зазначеного будинковолодіння в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що посвідчують право власності.

У зв`язку із запропонованим поділом та виділенням в натурі кожному з колишнього подружжя частини нерухомого майна ОСОБА_1 також просила залишити у спільному користуванні сторін земельну ділянку, площею 49,2 кв. м, та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за незначне зменшення його частки в будинковолодінні у розмірі 13 214, 50 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив виділити йому у власність: 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що були використані для будівництва спірного недобудованого будинку; трактор Т-16, 1977 року випуску, м`який куточок, виробництва України; два комплекти кухонних меблів, а ОСОБА_1 у порядку поділу майна виділити іншу половину будівельних матеріалів та конструктивних елементів недобудованого будинку; мотоцикл «Дніпро-11», 1992 року випуску; автомобільний причіп, 2004 року випуску; телевізори «Славутич» та «Sony»; два дерев`яних ліжка; холодильник «Донбас»; мікрохвильову піч «Gorenje»; пральну машину «Ardo»; газову плиту; комп`ютер «LG»; принтер «Canon»; меблеву стінку; два дерев`яних письмових столи; два дерев`яних ліжка; два дивани; дві дерев`яні шафи; тумбу для телевізора; а також меблі вітальні та кухонний куточок.

Зустрічний позов мотивований тим, що на приватизованій ним земельній ділянці сторонами у період з 1994-2006 років здійснювалося будівництво житлового будинку, однак воно не завершене, будинок в експлуатацію не зданий та, відповідно, правовстановлюючі документи на нього органами державної влади не видавалися, відтак відповідно до вимог частини другої статті 331 ЦК України поділ майна може відбутися лише шляхом розподілу будівельних матеріалів, використаних для його зведення.

Справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя зазначене в первісному позові рухоме та нерухоме майно, здійснено його поділ між сторонами у порядку, визначеному позивачем.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано у порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя право власності відповідача на таке майно: трактор Т-16, 1977 року випуску; 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 , що складається з: приміщення № 1-1 гараж, площею 16, 4 кв. м; приміщення № 1-2-2, площею 4, 86 кв. м; приміщення № 1-4, площею 4 кв. м; приміщення № 1-5, площею 4, 5 кв. м; приміщення № 1-8-1, площею 7, 53 кв. м; приміщення № 1-9, площею 11, 5 кв. м; приміщення № 1-10, площею 11, 5 кв. м; приміщення № 1-11, площею 16, 2 кв. м; приміщення № 1-12, площею 4, 5 кв. м; та господарських будівель та споруд «Б-2», «Б-3», «В», «0-1»; а також на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва за зазначеною адресою; площею 1 361, кв. м, яка обмежена конкретно визначеними лініями, які були запропоновані судовим експертом згідно із поділом за варіантом № 4, зазначеним у висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 15 травня 2014 року № 15/04-14.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за зменшення частки в будинковолодінні у розмірі 13 214, 50 грн змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за зменшення частки у будинковолодінні у розмірі 13 214, 50 грн, із викладенням мотивувальної частини рішення у цій частині в редакції постанови.

Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року у частині вирішення первісного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення первісного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації, Верховний Суд зазначив про наступне.

Задовольняючи первісний позов шляхом визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що чинним законодавством не передбачена можливість визнання права власності на таке майно.

Судами не враховано, що відповідач у зустрічній позовній заяві просив виділити сторонам у власність 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що були використані для будівництва спірного недобудованого будинку, що з урахуванням встановлених обставин відповідало можливим способам захисту прав.

Відсутність дозволу на будівництво, проект або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, наслідком самочинного будівництва є те, що особа, яка його здійснила, не набуває права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України), суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки доводам відповідача та не встановили, чи був побудований спірний будинок на підставі відповідних документів та дозволів, чи не є він самочинним будівництвом.

Щодо позовної вимоги про визнання спільним майном земельної ділянки, Верховний Суд погодився з висновками судів у частині застосування положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, однак, враховуючи, що рішення судів у частині визнання спільним майном об`єкта незавершеного будівництва та його поділу підлягають скасуванню, дійшов висновку про те, що рішення у частині вимог щодо земельної ділянки також підлягають скасуванню.

Ураховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу та вирішуючи позов у частині вирішення первісного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації, не надали належної оцінки доказам, наданим сторонами, у зв`язку із чим не встановили фактичні обставини, отже їх рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав нездійснення дослідження зібраних у справі доказів.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати зазначене у цій постанові, надати оцінку наведеним доказам і відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

26 липня 2021 року від Верховного Суду до Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшла цивільна справа №1008/339/12, яка цього ж дня згідно з протоколом автоматизованого розподілу була розподілена та передана судді Кравченко Л.М. (т.5 а.с.63).

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2021 року. ОСОБА_3 відкрито провадження в даній справі та призначено підготовче судове засідання (т.5 а.с. 65).

21 жовтня 2021 року від ОСОБА_2 до Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначав, що враховуючи, що станом на час проведення підготовчого засідання позовні вимоги за первісним позовом в редакції від 26.09.2018 року не змінилися, позов в частині визнання права власності на частину будинковолодіння та частину земельної ділянки, визнання права власності на майнові права з правом здачі частини будинку в експлуатацію підлягають залишенню судом без задоволення (т.5 а.с.68-70).

11 лютого 2022 року від ОСОБА_1 до Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява про зміну предмету позову, подана представником ОСОБА_4 , в якій користуючись своїми процесуальними правами сторона позивача вважала доцільним доповнити позов новими обставинами та змінити предмет позову, а саме: визнати право спільної сумісної власності за нею та ОСОБА_2 на автомобільний причіп 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 1721, 78 грн; мотоцикл Дніпро-11, 1992 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 3800,75 грн; трактор Т-16, 1977 року випуску -17794,40 грн; м?який куточок виробництва Україна -1500 грн; два комплекти кухонних меблів на суму 6000 грн; два дерев?яних ліжка, Україна на суму 1000 грн; на загальну суму 28 404,93 грн; будинковолодіння (будинок та прибудинкові споруди та земельну ділянку розташовані по АДРЕСА_1 . Поділити будинок з прибудинковими спорудами та земельну ділянку за вказаною адресою у натурі між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Поділ здійснити згідно з Варіантом 4 зазначеному у Висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15.05.2014 року №15/05-14 та Додатку №4 та №9 до цього Висновку. В порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділити їй таке майно: автомобільний причіп 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 1721, 78 грн; мотоцикл Дніпро-11, 1992 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 3800,75 грн; м?який куточок виробництва Україна -1500 грн; два комплекти кухонних меблів на суму 6000 грн; два дерев?яних ліжка, Україна на суму 1000 грн; на загальну суму 10 610,53 грн; частину будинковолодіння (будинок та прибудинкові споруди) та частину земельної ділянки за вказаною адресою. Визнати за ОСОБА_1 як співзабудовником право на частину збудованого у шлюбі з ОСОБА_2 , однак не прийнятого в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме приміщення розташовані для виділу співвласнику №2 згідно з Варіантом 4 у Висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 15.05.2014 року №15/05-14 та Додатку №4 до цього Висновку. Виділити ОСОБА_1 у натурі, на праві особистої приватної власності частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд. Виділення провести згідно виділу земельної ділянки, запропонованої для виділу співвласнику №2 згідно з Варіантом 4 у Висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 15.05.2014 року №15/05-14 та Додатку №9 до Висновку. Визнати за ОСОБА_1 майнові права забудовника з правом здачі домоволодіння (будинок та прибудинкові споруди) АДРЕСА_1 в експлуатацію та отримання на своє ім?я документів, що посвідчують право власності. В порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділити ОСОБА_2 наступне майно: трактор Т-16, 1977 року випуску -17794,40 грн; частину будинковолодіння (будинок та прибудинкові споруди) та частину земельної ділянки за вказаною адресою. Визнати за ОСОБА_2 як співзабудовником право на частину збудованого у шлюбі з ОСОБА_2 , однак не прийнятого в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме приміщення розташовані для виділу співвласнику №1 згідно з Варіантом 4 у Висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 15.05.2014 року №15/05-14 та Додатку №4 до цього Висновку. Виділити ОСОБА_2 у натурі, на праві особистої приватної власності частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд. Виділення провести згідно виділу земельної ділянки, запропонованої для виділу співвласнику №1 згідно з Варіантом 4 у Висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 15.05.2014 року №15/05-14 та Додатку №9 до Висновку. Визнати за ОСОБА_2 майнові права забудовника з правом здачі домоволодіння (будинок та прибудинкові споруди) АДРЕСА_1 в експлуатацію та отримання на своє ім?я документів, що посвідчують право власності. У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити земельну ділянку площею 49,2 кв. м та земельну ділянку площею 2,8 кв. м вказаних на схемі у Додатку №9 до Висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 15.05.2014 року №15/05-14. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за зменшення частки в будинковолодінні в розмірі 13 214,5 грн. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв?язку з розглядом даної справи (т.5 а.с.77-81).

30 травня 2023 року від ОСОБА_2 до Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшли письмові пояснення, в яких останній, посилаючись на викладені в поясненнях обгрунтування, просив у позові ОСОБА_1 відмовити повністю (т.5 а.с. 134-139).

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Кравченко Л.М. від 30 травня 2023 року клопотання представника відповідача - ОСОБА_6 про врегулювання спору за участі судді задоволено, розпочато процедуру врегулювання спору за участі судді та зупинено провадження у цивільній справі № 1008/339/12 на період проведення врегулювання спору за участю судді (т.5 а.с. 146-147).

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Кравченко Л.М. від 13 вересня 2023 року процедуру врегулювання спору за участю судді в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною із сторін права власності на частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації припинено, провадження у справі поновлено, передано справу до канцелярії Васильківського міськрайонного суду Київської області для проведення повторного авторозподілу в порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України, оскільки сторони не дійшли згоди щодо врегулювання спору мирним шляхом та укладення мирової угоди про примирення сторін, і строк врегулювання спору за участю судді сплинув (т.5 а.с.153-154).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2023 року справа передана на розгляд головуючому судді Лебідь-Гавенко Г.М. (т.5 а.с. 155).

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Лебідь-Гавенко Г.М. від 21 вересня 2023 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу в частині вирішення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною із сторін права власності на частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації за правилами загального позовного провадження (т. 5 а.с. 156).

21 вересня 2023 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначав, що у січні 2012 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна нажитого під час шлюбу. Неодноразово змінювала позовні вимоги, а також збільшувала та зменшувала їх. Відповідач позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною із сторін права власності на частину будинку та земельної ділянки та визнання майнових прав забудовника з правом здачі частини незавершеного будівництвом будинку не визнає у повному обсязі та просить суд відмовити в їх задоволенні. Сторона відповідача підтверджує, що будівництво житлового будинку здійснювалося господарським способом, самочинно, без будь-яких дозволів на будівництво та без затвердженого в установленому порядку проекту будівництва будинку, будинковолодіння не введено в експлуатацію, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що будівництво будинку є незавершеним. Стосовно позовних вимог щодо поділу рухомого майна, вказував, що такі вимоги вже вирішені судом у цій частині та не є предметом розгляду судом, оскільки дана справа розглядається лише в частині позовних вимог, за первісним позовом, про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною із сторін права власності на частину будинку та земельної ділянки (т.5 а.с. 168-176).

28 січня 2025 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшли заяви від представника позивача адвоката Негребецької Ю.Е та представника відповідача ОСОБА_6 , у яких вони просили закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду (т.5 а.с. 228-229).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружж об`єкта незавершеного будівництва визнання за кожною із сторін права власності на частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації до судового розгляду по суті (т. 5 а.с. 231-232).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2025 року відмовлено у прийняті заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову від 11 лютого 2022 року (т.5 а.с. 245).

Про розгляд справи: дату, час і місце розгляду справи сторони повідомлялися належним чином (т.5 а.с. 246, т.6 а.с.8-11).

Представник позивача - адвокат Негребецька Ю.Е. просила первісний позов в частині будинку та земельної ділянки задовольнити, оскільки будинок є об?єктом незавершеного будівництва, проте згідно з висновком експерта становить 92% готовності та може бути введений в експлуатацію, проте відповідач не хоче вводити цей будинок у експлуатацію, позивач має право поділили зазначений незавершений будівництвом будинок у натурі згідно з висновком експерта за варіантом №4, по частині будинку та частині земельної ділянки за кожним із сторін, визнати за сторонами майнові права як співзабудовника.

В подальшому, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без участі позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Негребецької Ю.Е., зазначала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити (т.6 а.с.12).

Представник відповідача адвокат Клочко С.В. просив у задоволенні позову відмовити, оскільки технічна документація щодо будинку відсутня, а також відсутні докази щодо дозволів на будівництво будинку, отже він є самочинним і незавершеним будівництвом, щодо земельної ділянки, то вона набута в порядку приватизації відповідачем одноособово.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи відзив та письмові пояснення відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов висновку, що позов у частині вирішення первісного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсаціїне підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу 02 червня 1990 року сторони зареєстрували шлюб (т.1 а.с.13-15).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2011 року в справі №2-6181/11 шлюб між сторонами розірваний (т.1 а.с.35).

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що сторони з вересня 2006 року почали проживати окремо та припинили підтримувати шлюбні стосунки і ведення спільного господарства.

Відповідно до рішення Мар`янівської сільської Ради народних депутатів від 07 квітня 1992 року ОСОБА_2 надано земельну ділянку, площею 0,25 га, під будівництво індивідуального житлового будинку в с. Мар?янівка на АДРЕСА_1 , дозволено будівництво індивідуального житлового будинку і господарських будівель на виділеній земельній ділянці та зобов`язано відповідача оформити технічну документацію у відділі архітектури та містобудування до липня 1992 року і неухильно дотримуватися плану забудови, одержаного від відділу, а також не порушувати зовнішні межі присадибної ділянки. (т.2 а.с.211).

Доказів, які б свідчили про виконання відповідачем рішенням Мар`янівської сільської Ради народних депутатів від 07 квітня 1992 року зобов`язання щодо оформлення технічної документації у відділі архітектури та містобудування до липня 1992 року згідно з рішенням Мар`янівської сільської Ради народних депутатів від 07 квітня 1992 року, матеріали справи не містять.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 18 листопада 1998 року, серія ІІІ-КВ №044104, відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Виконкому Мар`янівської сільської Ради народних депутатів від 22 жовтня 1997 року № 42 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,2531 га, розташовану на території с. Мар`янівка Мар?янівської сільської Ради. Землю передано для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства (т.1а.с.36).

Як встановлено судом, і не заперечувалося сторонами, після приватизації відповідачем отриманої від Мар`янівської сільської Ради народних депутатів земельної ділянки колишнім подружжям з 1992 року розпочато будівництво спірного житлового будинку.

Відповідно до довідки Мар`янівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 листопада 2011 року за №597 на земельній ділянці, розміром 0,25 га, побудований двоповерховий житловий будинок у 1999 році, який не зареєстрований. На земельній ділянці також побудований двоповерховий сарай з гаражем, сауною та коморою. Окремо побудовані майстерня та дровник. Також є криниця, бесідка та басейн, а присадибна ділянка огороджена парканом з арматури та дерева з металевими ворітьми (т.1а.с.79).

Відповідно до висновку експерта від 15 травня 2014 року № 15/05-14 на виконання призначеної судом судової будівельно-технічної експертизи ступінь будівельної готовності об`єкта дослідження - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 92 %. Досліджуваний будинок технічно може бути завершений будівництвом, за умови закінчення робіт із чистового оздоблення стін та стелі, улаштування чистової підлоги та улаштування системи опалення в приміщеннях другого поверху (т.2 а.с.1-42).

Конструктивні рішення житлового будинку та господарських будівель і споруд за цією адресою, а також технічний стан їх несучих конструкцій в стані на час проведення обстеження відповідають вимогам нормативних документів, чинних в галузі будівництва, та можуть безпечно експлуатуватися в межах свого функціонального (цільового) призначення за умови дотримання відповідних технічних правил щодо порядку їх експлуатації та технічного обслуговування. Відповідно до наданої експерту під час проведення судової будівельно-технічної експертизи інформації загальна вартість використаних будівельних матеріалів, виробів та конструкцій при будівництві житлового будинку становила на момент проведення експертизи 386 020, 00 грн (т.2 а.с.1-42).

При цьому, судовим експертом у відповідь на поставлені судом запитання зазначено про можливість поділу спірного житлового будинку та господарських будівель, розташованих на земельній ділянці, на дві окремі ізольовані квартири відповідно до часток 1/2 та 1/2 відповідно до вимог нормативних документів. Також судовим експертом запропоновано п`ять варіантів здійснення такого поділу будинковолодіння, а також п`ять варіантів поділу спірної земельної ділянки, зображених на схемах в додатках до висновку.

Доказів, які б свідчили про оформлення технічної документації у відділі архітектури та містобудуванні та отримання відповідного документа, який надав право виконувати будівельні роботи на виділеній відповідачу земельній ділянці під будівництво індивідуального житлового будинку, матеріали справи не містять.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення норм статті 61 СК України доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України.

За змістом частини другої вказаної статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року в справі №511/2303/19).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив Верховний Суд України також у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21).

Так, у позовній заяві позивач за первісним позовом просила суд визнати право спільної сумісної власності на набуті сторонами за час шлюбу земельну ділянку, виділену для будівництва індивідуального житлового будинку, а також будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного рухомого майна подружжя позивач просила виділити їм у власність по 1/2 частині спірної земельної ділянки та зведеного ними незавершеного будівництвом будинковолодіння, здійснити його поділ між ними в натурі згідно із запропонованим судовим експертом поділом за варіантом № 4, зазначеним у висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 15 травня 2014 року за № 15/04-14, а також визнати за кожною із сторін майнові права забудовника з правом здачі 1/2 частини зазначеного будинковолодіння в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що посвідчують право власності.

Як встановлено судом у 1992 році, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, на земельній ділянці наданій відповідачу ОСОБА_2 під будівництво індивідуального житлового будинку в с. Мар?янівка на АДРЕСА_1 відповідно до рішення Мар`янівської сільської Ради народних депутатів від 07 квітня 1992 року, було розпочато будівництво спірного житлового будинку.

При цьому, вищевказаним рішенням Мар`янівської сільської Ради народних депутатів також відповідача було зобов?язано оформити технічну документацію у відділі архітектури та містобудування до липня 1992 року і неухильно дотримуватися плану забудови, одержаного від відділу, а також не порушувати зовнішні межі присадибної ділянки. (т.2 а.с.211).

У 1999 році на вказаній земельній ділянці, набутій відповідачем у власність в порядку приватизації, був побудований житловий будинок, який не зареєстрований, також побудований двоповерховий сарай з гаражем, сауною та коморою, окремо побудовані майстерня та дровник, є криниця, бесідка та басейн, присадибна ділянка огороджена парканом з арматури та дерева з металевими ворітьми (далі спірний житловий будинок, будівлі та споруди та/або будинковолодіння), що підтверджується довідкою Мар`янівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 листопада 2011 року за №597 (т.1а.с.79).

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки та користувач у сукупності, мав право на забудову земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, під час розгляду судом даної справи, відповідач стверджував, що будівництво спірного будинковолодіння здійснювалося господарським способом, самочинно, без будь-яких дозволів на будівництво та без затвердженого в установленому порядку проекту будівництва будинку, будинковолодіння не введено в експлуатацію, будівництво будинку є незавершеним, про що відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву та підтвердив наведене (т.5 а.с.171).

Позивач наведені відповідачем обставини про те, що будівництво спірного будинковолодіння здійснювалося господарським способом, самочинно, без будь-яких дозволів на будівництво та без затвердженого в установленому порядку проекту будівництва будинку, не спростувала.

Доказів отримання відповідачем відповідної проектної документації та дозвільних документів на початок будівельних робіт з будівництва спірного нерухомого майна, позивач суду не надала, і матеріали справи таких доказів не містять.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Крім того, суд встановив, що спірне будинковолодіння не прийняте до експлуатації, будівництво будинку є незавершеним. Зазначені обставини також визнаються та не оспорюються сторонами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Отже, законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва.

При цьому, позивач позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України, не заявляла.

Виходячи зі встановлених обставин та вищенаведених норм матеріального права, враховуючи зазначені висновки Верховного Суду суд дійшов висновку, що правові підстави для визнання права спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння та його поділ з виділенням у власність сторін по частині кожному з них, відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння та його поділ з виділенням у власність сторін по частині кожному з них слід відмовити.

Оскільки в задоволенні позовних вимог в частині визнання права спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння та його поділ відмовлено, відтак правові підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку, на якій розташоване спірне домоволодіння також відсутні.

Крім того, в зв?язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння та його поділ з виділенням у власність сторін по частині кожному з них, відповідно позовна вимога щодо грошової компенсації за незначне зменшення частки в будинковолодінні у розмірі 13 214, 50 грн також не підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання за кожною із сторін майнового права забудовника з правом здачі 1/2 частини зазначеного будинковолодіння в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що посвідчують право власності суд зазначає про наступне.

Сам по собі термін «Забудовник» є застарілим, проте визначення цього терміну містилося у Законі України «Про архітектурну діяльність», за змістом якого замовник (забудовник) - це фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку, подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування. (В редакції Закону України «Про архітектурну діяльність» від 17.02.2011 термін «Забудовник» виключено).

Норми частини третьої статті 376 ЦК України не пов`язують можливість визнання судом права власності на самочинно збудовані об`єкти з тим чи правомірно в минулому користувався забудовник земельною ділянкою коли розпочав будівництво, а лише з тим, чи надав власник таку земельну ділянку під самочинно збудований об`єкт вже після його будівництва.

Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2015 у справі № 6-159цс15).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (постанова Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц).

Позивач не є власником земельної ділянки, на якій побудовано спірне нерухоме майно, не отримувала права на її використання та не отримувала будь-яких дозвільних документів на право виконання будівельних робіт, а отже її не може бути визнано забудовником (співзабудовником) (Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 травня 2022 року в справі № 206/1199/20 у подібних правовідносинах).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за кожною із сторін майнового права забудовника з правом здачі 1/2 частини зазначеного будинковолодіння в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що посвідчують право власності задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 61, 63, 70 СК України, статтями 317, 319, 331, 376, 368 ЦК України,статтями 12, 13, 76-79, 89, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя об?єкта незавершеного будівництва, визнання за кожною зі сторін права власності на частину будинку та земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення складено 07.07.2025 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко