УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 211/3787/24

провадження № 61-4077ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -

ОСОБА_2 , в якому просив визнати припиненим договір поруки

від 26 листопада 2007 року № DN80F100000203.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

28 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргуна рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою касаційного оскарження рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року заявник зазначає неправильне застосування cудами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року

у справі № 202/781/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову у справі є вимога поручителя про визнання припиненим договору поруки від 26 листопада 2007 року № DN80F100000203, оскільки, як він вважає, кредитор не звернувся до нього з позовом протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, який змінено вимогою до позичальника № 30.1.0./2-559 від 17 червня 2011 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 листопада 2007 року ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит

у розмірі 20 274,79 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 26 листопада 2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк» уклало з ОСОБА_1 договір поруки № DN80F100000203, пунктом 12 якого визначено, що порука припиняється після п`яти років з дня настання терміну повернення коштів.

17 червня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк», яке змінило найменування на

АТ КБ «ПриватБанк», направило ОСОБА_2 вимогу за вих. № 30.1.0/2-559 про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, зокрема в тридцятиденний строк з дня отримання зазначеної вимоги, яку останній не виконав.

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року у справі № 211/5281/16-ц у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 11 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN80FI00000203

від 26 листопада 2007 року станом на 10 жовтня 2016 року у розмірі

14 085,03 доларів США.

Стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі по 6 784,59 грн з кожного.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за кредитним договором від 26 листопада 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконані не були і шестимісячний строк має бути відрахований з дня виконання основного зобов`язання в повному обсязі.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції зроблено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції. Крім того, суд апеляційної інстанції наголосив, що спір між кредитором, позичальником і поручителем за кредитним договором і договором поруки вирішений в іншій цивільній справі, за результатами розгляду якої судом встановлено наявність зобов`язань.

Відповідно до змісту статті 526 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до

статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 12 червня 2024 року

у справі № 522/179/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суди попередніх інстанцій встановили, що кредитор у листопаді 2016 року звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже, дійшли правильного висновку, що порука є чинною та підстави для застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 559 ЦК України відсутні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року

у справі № 522/1528/15-ц викладено правовий висновок про те, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутнім права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що спір між кредитором, боржником і поручителем вже вирішений судом в цивільній

справі N? 211/5281/16-ц, при розгляді якої судом встановлено наявність зобов`язань у поручителя.

Саме під час розгляду вказаної справи поручитель мав доводити обставини припинення поруки, при цьому варто звернути увагу, що недопустимим є ініціювання судового процесу з метою перегляду судового рішення, ухваленого

у справі N?211/5281/16-ц, оскільки це суперечить правовій визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи.

Касаційний суд відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм матеріального права,

які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року

у справі № 202/781/14-ц, оскільки спірні правовідносини у справі, що розглядається, з огляду на їх зміст, правові підстави позову та правове регулювання, не є подібними до спірних правовідносин у зазначеній справі, предметом позову в якій були вимоги кредитора до позичальників та їх поручителів про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитними договорами, забезпечених порукою.

Ураховуючи викладене касаційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає помилковими доводи заявника про припинення договору поруки від 26 листопада 2007 року № DN80F100000203.

У пункті 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява № 48553/99) зазначено, що відповідно до прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 § 1, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд приходить до висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)

від 19 грудня 1997 року).

Оскільки рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська