Справа № 128/4624/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1236/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.
08 липня 2025 рокуСправа № 128/4624/15-цм. Вінниця
судді Вінницького апеляційного суду Ковальчука О. В. щодо постанови Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2025 року у цивільній справі № 128/4624/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Якушинецької об`єднаної територіальної громади в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, скасування державної реєстрації земельної ділянки,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , до якої приєдналася Якушинецька об`єднана територіальна громада в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Васильєвої Т. Ю. від 11 квітня 2025 року,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , за яким просив визнати незаконним та скасувати рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 6-го скликання від 13 грудня 2011 року в частині виділення земельної ділянки, площею 0,1208 га ОСОБА_2 .
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку спірна земельна ділянка належить ОСОБА_2 , згідно з державним актом від 20 квітня 2012 року Серії ЯМ 096000, виданим на підставі рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 6-го скликання від 13 грудня 2011 року.
Встановлення в натурі меж належної позивачеві земельної ділянки та отримання ним правовстановлюючого документу свідчить про набуття в законному порядку права власності на спірну земельну ділянку. ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 20 квітня 2012 року, тобто вже після набуття такого права ОСОБА_1 . Спірна земельна ділянка на момент її передачі ОСОБА_2 перебувала у його приватній власності.
28 грудня 2015 року та 24 липня 2017 року Вінницький районний суд у тому самому складі виніс ухвали, якими двічі залучив ОСОБА_2 співвідповідачем у справі.
20 травня 2024 року представниця позивача ОСОБА_1 адвокатка Арустамян А. Е., подала заяву про зміну предмету позову, за якою просила: визнати незаконним та скасувати рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 06-го скликання від 13 грудня 2011 року в частині виділення земельної ділянки площею 0,1208 га ОСОБА_2 ; визнати недійсним державний акт на право власності від 20 квітня 2012 року серії ЯВ № 096000; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 520688900:04:003:0388 в Державному земельному кадастрі; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 520688900:04:003:0388.
Обставини справи
Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю, наданого ОСОБА_3 , на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Якушинецької сільської ради народних депутатів від 27.10.2000, йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 1214 га в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Зарванці, Якушинецької сільської ради. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 5 6 т. 1).
Згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.03.2003, ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 1214 га, що розташована у с. Зарванці, територія Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, належну продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 04.07.2001, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 552 (а.с. 7 8 т. 1).
Відповідно до копії рішення 13 сесії 6 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 13.12.2011 та копії протоколу 13 сесії 6 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 13.12.2011, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 ; внесено часткову зміну в рішення 11 сесії 06 скликання від 12.09.2011 Якушинецької сільської ради в частині площі земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0, 1208 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0, 1208 га; вирішено видати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 ; внести зміни в земельно-кадастрову документацію (а.с. 15, 16 21 т. 1).
Дані технічні документації надавалися для проведення судової експертизи (а.с. 163 169, 170 183, 184 194, 195 209, 210 217 т. 1).
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14.06.2019 було призначено ще одну земельно-технічну експертизу (а.с 178 т. 2).
11.02.2020 судовий експерт Лесько І.В. надала до суду повідомлення про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи № 091/19, відповідно до якого експерт повідомила, що у зв`язку з відсутністю частини витребуваних додаткових матеріалів ухвала суду від 14.06.2019, щодо призначення судової земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 128/4624/15-ц залишається без виконання (а.с. 200 202 т. 2).
Зазначені суміжні землекористувачі земельної ділянки, належної ОСОБА_1 (а.с. 246 т. 2) відповідають суміжним землекористувачам земельної ділянки ОСОБА_2 , які визначені судовим експертом (а.с. 232 т. 1)
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 10.12.2020 було призначено повторну земельно-технічну експертизу (а.с. 39 40 т. 3), яка була залишена без виконання в зв`язку з відсутністю додаткових матеріалів, які витребовувала експерт (а.с. 121 т. 3).
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 28.09.2021 було призначено повторну земельно-технічну експертизу (а.с. 170 171 т. 3).
Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 08.07.2022, відповідно до інформації, наданої відділом № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління (лист № 1335/475-22 від 07.07.2022), протоколи розподілу земельних ділянок, які відводились громадянам в межах населених пунктів Вінницького району, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, у Відділі не зберігаються. 01.01.2013 набрав чинності Зукон України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр», який установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру. Відповідно до п.п. 2 п. 12 розділу VII «Прикінцеві положення» (зазначений пункт набрав чинності 07.08.2011) Закону № 3613-VI, Кабінет Міністрів України до 1 січня 2013 року забезпечує створення єдиної інформаційної системи Державного земельного кадастру, внесення до неї відомостей про межі адміністративно-територіальних одиниць, перенесення до неї записів про державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень (обтяжень) у їх використанні, зареєстрованих у Державному реєстрі земель. Державний земельний кадастр містить інформацію про сформовані та зареєстровані земельні ділянки, відомості про які внесено до нього на підставі відповідної документації із землеустрою, яка передбачена ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Враховуючи викладене, встановити місце розташування земельної ділянки за описом меж земельної ділянки неможливо (а.с. 9 т. 4).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції, доводів апелянта та відзиву на апеляційну скаргу
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 6-го скликання від 13 грудня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 , від 20 квітня 2012 року Серії ЯВ № 096000. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 520688900:04:003:0388 в Державному земельному кадастрі, яка була зареєстрована Управлінням Держкомзему у Вінницькому районі Вінницької області 20 квітня 2012 року, та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 520688900:04:003:0388. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач Якушинецька сільська рада Вінницького району Вінницької області винесла оспорюване рішення від 13 листопада 2011 року за відсутності законних підстав для цього, оскільки в межах наданої відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1208 га знаходилася земельна ділянка площею 0,1214 га, належна ОСОБА_1 з 2003 року, і дані земельні ділянки не є ідентичними. Отже з метою захисту права власності позивача на земельну ділянку, набуту ним у законному порядку 21 листопада 2003 року, позов підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом визнання недійсним рішення, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 оформив право власності та отримав правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку, в зв`язку з чим виданий йому державний акт на право власності на земельну ділянку також підлягає визнанню недійсним, а шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки, одночасно із скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку його право власності на землю, що порушує раніше набуте право позивача, буде припинено.

З приводу обчислення перебігу строку позовної давності, про застосування якої зазначено представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Путіліним Є. В., суд виходив з того, що згідно з позовною заявою ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права власності на земельну ділянку 03 листопада 2015 року (день прийняття рішення державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області № РВ-015 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру), а з цим позовом позивач звернувся 10 грудня 2015 року, тобто до спливу встановленої законом позовної давності. Іншого відповідачем не доведено, в тому числі не доведено існування обставин до вказаної дати, за яких позивач міг довідатися або довідався про накладення земельних ділянок. Відомості про попередні спори з цього приводу відсутні, а враховуючи різні кадастрові номери земельних ділянок, дізнатися про порушення своїх прав в інший спосіб позивач не мав можливості.

Не погодившись із ухваленими рішеннями, в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , до якої приєдналася Якушинецька сільська рада Вінницького району Вінницької області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивачем не доведено накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на його ділянку, оскільки у висновку № 037/21 від 07 червня 2022 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, на який послався суд першої інстанції, такого не встановлено. Експерт посилаючись на дані технічної документації не звернула уваги, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 не були узгоджені з суміжними землевласниками (землекористувачами). Тобто технічна документація була розроблена зі слів власників ділянок, а не шляхом встановлення суміжних землекористувачів та підписання протоколу погодження меж. До цього двічі у справі призначалась земельно-технічна експертиза, але відповіді на питання суміщення земельних ділянок сторін експерт надати не міг, тому що визначити місце розташування кожної з них за описом меж неможливо. Таку ж відповідь щодо неможливості встановлення меж земельних ділянок за їх описом дало і Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі -ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області).

Вважав неналежним обраний позивачем спосіб захисту його прав, оскільки він сам по собі, без застосування віндикації (витребування майна у недобросовісного / добросовісного набувача) не відновлює право позивача на володіння земельною ділянкою, яке він вважав порушеним.

Стверджував, що суд прийшов до помилкового висновку про обчислення строку позовної давності з моменту отримання ОСОБА_1 відмови кадастрового реєстратора у реєстрації його земельної ділянки 03 листопада 2015 року, тому що земельна ділянка ОСОБА_2 була сформована в 2011 році і починаючи з 2012 року він її використовував, відповідно перешкод довідатись про порушення права власності на земельну ділянку позивач не мав.

Представниця ОСОБА_1 адвокатка Арустамян А. Е. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене із дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених на підставі обставин справи правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Позиція суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2025 року ухвалено:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєдналася Якушинецька об`єднана територіальна громада в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року скасувати і постановити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Якушинецької об`єднаної територіальної громади в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, скасування державної реєстрації земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 192 (дві тисячі сто дев`яносто дві) грн 40 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, 18 750 (вісімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят) грн 00 к. у відшкодування понесених витрат на правничу допомогу та 2 000 (дві тисячі) грн 00 к. у відшкодування витрат за проведення судової експертизи.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Якушинецької об`єднаної територіальної громади в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 2 192 (дві тисячі сто дев`яносто дві) грн 40 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання заяви про приєднання до апеляційної скарги.

Ухвалюючи таке судове рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Вінницького апеляційного суду(далі також - колегія суддів, апеляційний суд, суд апеляційної інстанції) виходила з того що :

1. Стороною позивача не доведено накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, зазначену в державному акті ОСОБА_1 .

2. Що ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту його прав.

Підстави і мотиви для викладення окремої думки

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ЦПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

За таких обставин, користуючись правом, наданим мені ст. 35 ЦПК України, викладаю письмово свою окрему думку.

З вказаним судовим рішенням апеляційного суду не погоджуюсь, вважаю, що вказану апеляційну скаргу слід було залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції без змін з огляду на таке.

1. Щодо недоведеності стороною позивача накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, зазначену в державному акті ОСОБА_1 .

1) Такого висновку апеляційний суд дійшов, не прийнявши до уваги висновок експертки ОСОБА_12 № 037/21 від 07 червня 2022 року, з огляду на не використання експертом спеціальних методик для висновку про суміщення (накладення) земельних ділянок, що нібито свідчить про те, що при проведенні повторної експертизи спеціальні знання в галузі землеустрою експерткою Лесько І. В. не використовувались.

Такий висновок апеляційного суду не ґрунтується на вимогах закону.

Так, Закон України «Про судову експертизу» жодним чином не пов`язує судово-експертну діяльність з методологією, а отже, експерт ОСОБА_12 мала компетенцію та законне право і можливість самостійно визначитися з методологією та на власне переконання обрати методи, алгоритми, засоби й методики досліджень при проведенні експертизи, що не суперечить вимогам Закону України «Про судову експертизу».

При складенні висновку дотримано п. 4.13. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», за яким у дослідницькій частині висновку експерта описуються процес дослідження та його результати, а також дається обґрунтування висновків з поставлених питань.

Під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи (міжнародні, національні та галузеві стандарти, технічні умови, правила, норми, положення, інструкції, рекомендації, переліки, настановчі документи Держспоживстандарту України), а також чинні республіканські стандарти колишньої УРСР та державні класифікатори, галузеві стандарти та технічні умови колишнього СРСР, науково-технічна, довідкова література, програмні продукти тощо.

Визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, (методів дослідження)) належить до компетенції експерта.

Слід зауважити, що питання, поставлені перед експертом під час проведення повторної судової земельно-технічної експертизи, не входили до орієнтовного переліку вирішувальних питань, визначених Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом МЮ України № 53/5 від 08.10.1998р.

Проте, відсутність конкретного питання в оірєнтованому переліку не є перешкодою для проведення експертизи.

Крім того, питання щодо порушенням невикористання експертом при проведенні експертного дослідження атестованої та зареєстрованої методики, у випадку, якщо така методика відсутня та чи може у випадку відсутності відповідної методики експерт проводити експертне дослідження взагалі не користуючись жодною методикою було предметом дослідження у справі №925/400/21.

За висновками Верховного Суду у даній справі (постанова від 16.03.2023р.), надаючи оцінку висновку експерта з конкретних специфічних питань, суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень, оскільки суд не наділений спеціальними знаннями у відповідній галузі. Водночас, як зазначив Верховний Суд у згаданій постанові, судами в порушення норм процесуального права не надано належної оцінки всім доказам та доводам у їх сукупності.

Отже, у даній справі суд апеляційної інстанції без врахування висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 925/400/21, дійшов помилкового висновку про недоведеність накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, зазначену в державному акті ОСОБА_1 .

2) Окремо слід зупинитися на висновку апеляційного суду про те, що «відсутність технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_13 , яку придбав у 2003 році ОСОБА_1 , закріплення її меж актом закріплення меж та передачі на зберігання межових знаків, відсутність просторово-часових координат у встановленій системі цієї земельної (поворотних точок), відсутність земельної ділянки в базі даних державного земельного кадастру, невідповідність розміру земельної ділянки ОСОБА_1 та земельної ділянки ОСОБА_2 , непогодження меж земельної ділянки ОСОБА_1 з суміжними землевласниками (землекористувачами) унеможливлюють висновок про доведеність накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, зазначену в державному акті ОСОБА_1 .

Апеляційний суд також зауважує, що незважаючи на придбання земельної ділянки у ОСОБА_13 06 березня 2003 року без отримання від нього технічної документації на земельну ділянку, передачі акту перенесення в натуру та закріплення меж земельної ділянки межовими знаками, передбаченого Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (тобто фактично купуючи лише сам документ державний акт на право власності на земельну ділянку, а не конкретний об`єкт нерухомого майна) ОСОБА_1 після з`ясування неможливості реєстрації права власності на земельну ділянку в 2015 році, жодних вимог, передбачених статтями 215, 651 ЦК України (щодо недійсності, розірвання чи зміни договору) з листопада 2015 року не пред`являв. Більше того суд першої інстанції взагалі не з`ясовував обставин укладення зазначеного договору купівлі-продажу. Доводи адвокатки Арустамян А. Е. про неможливість встановлення місця проживання ОСОБА_13 не заслуговують на увагу, тому що в справі немає ні клопотання про його допит як свідка, залучення до участі у справі як сторони чи третьої особи, і, відповідно, й процесуальної реакції на таке суду».

Так, поза увагою апеляційного суду залишилися приписи п. 2 Розділу VII «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» Закону України «Про Державний земельний кадастр» : «земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їх спадкоємців, або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території. Заява також може подаватися особою, якій на підставі рішення Кабінету Міністрів України та відповідного договору було передано у господарське відання об`єкт державної власності, що використовується у процесі провадження діяльності з передачі електричної енергії і транспортування та/або зберігання природного газу, і на замовлення якої була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, у постійне користування зазначеній особі».

Крім того, апеляційним судом не враховано п. 1.19. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99р. N 43 «технічна документація зі складання державних актів на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею розробляється у двох примірниках. Перший (з матеріалами польових вимірювань і обчислень) зберігається в районних (міських) відділах (управліннях) земельних ресурсів Держкомзему України, другий - у виконавця робіт.

Отже, у ОСОБА_13 не було обов`язку передавати, а у ОСОБА_1 приймати технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, яка в силу приписів законодавства повинна була зберігатися у уповноважених осіб.

Таким чином, ОСОБА_1 придбав саме земельну ділянку, а не документ, отримав всі необхідні правовстановлюючі документи і зареєстрував своє право в порядку, встановленому на момент придбання, а тому мав легітимне право очікувати непорушності свого права власності з боку інших осіб.

Окремо слід зауважити, що за обставинами даної справи право власності ОСОБА_1 було порушено Якушинецькою сільською радою, а не ОСОБА_13 , а тому підстав стверджувати про необхідність оспорення укладеного з ним договору купівлі-продажу у апеляційного суду не було.

Не можливо погодитися також з висновками суду апеляційної інстанції про те, що не можна вважати спростованими доводи ОСОБА_2 про те, що цей позов заявлено ОСОБА_1 задля протиправного позбавлення його права власності на земельну ділянку, якою він відкрито користується з квітня 2012 року, оскільки він суперечить наведеним вище встановленим обставинам справи, адже саме ОСОБА_1 ще у 2003 році за відплатним договором у встановлений законом спосіб набув право власності на спірну земельну ділянку, поруч з якою у послідуючому ОСОБА_2 придбав іншу земельну ділянку, яка не є спірною у цій справі, який у послідуючому, скориставшись тим, що спірна ділянка ніким не використовується, добився надання йому у власність майже всієї цієї ділянки на підставі оспорюваного рішення Якушинецької сільської ради. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник цієї сільської ради фактично визнав, що надаючи у власність ОСОБА_2 спірну ділянку вони усвідомлювали, що ділянка надається не у чистому полі, а на землях, які вже було розподілено раніше. За таких обставин не ОСОБА_1 протиправно позбавив ОСОБА_2 його права власності на земельну ділянку, а навпаки відповідачі протиправно позбавили ОСОБА_1 його права власності на земельну ділянку, тому у разі залишення без змін такої постанови апеляційного суду Верховним Судом, це надасть можливість ОСОБА_1 звертатися із відповідною заявою до ЄСПЛ, стверджуючи про порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенції).

З огляду на викладене таким мотивуванням підстав відмови у позові апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень, не виконавши при цьому завдань цивільного судочинства.

2. Щодо обраного ОСОБА_1 способу захисту.

Вважаю, що у даній справі позивачем був обраний спосіб захисту, встановлений Законом, а саме : ст. ст. 16 , 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України, а колегія суддів дійшла своїх висновків з цього приводу, не вірно застосувавши ці норми матеріального права та положення Конвенції, з огляду на таке.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ейрі проти Ірландії» від 09.10.1979 зазначено: особа сама має вирішити, який засіб судового засобу використати; отже, навіть якби виявилося, що пані Ейрі обрала засіб судового захисту, менш підходящий для неї, ніж інші у даних обставинах, то це не мало б значення...».

Європейський суд неодноразово вказував на те, що «ефективність засобу правового захисту для цілей статті 13 Конвенції не залежить від впевненості в сприятливому результаті для заявника (Шведська спілка машиністів проти Швеції, 1976 р., § 50; Кудла проти Польщі, 2000, § 157; Костелло-Робертс проти Сполученого Королівства, 1993, § 40; Хілал проти Сполученого Королівства, 2001, § 78). «слово «засіб правового захисту» в контексті статті 13 означає не засіб правового захисту, який має бути успішним, а просто доступний засіб правового захисту перед органом, уповноваженим розглядати скаргу по суті (C. проти Сполученого Королівства, рішення Комісії, 1983). Стаття 13 гарантує наявність засобу правового захисту, але не гарантує успішного результату (R. проти Сполученого Королівства, рішення Комісії, 1984).

Також у рішенні у справі «Вучкович та інші проти Сербії» Суд зазначив: «щоб бути ефективним, засіб правового захисту має бути спроможним безпосередньо виправити оскаржуваний стан справ і має пропонувати розумні перспективи успіху (див. Балог проти Угорщини, № 47940/99, § 30, 20 липня 2004, та Сейдович проти Італії, № 56581/00, § 46, ЄСПЛ 2006-II). Проте існування простих сумнівів щодо перспектив успіху конкретного засобу правового захисту, який не є явно марним, не є вагомою причиною для того, щоб не вичерпати цей шлях відшкодування (див. рішення у справі «Акдівар та інші проти Туреччини», §71, 16 вересня 1996, і «Скоппола проти Італії, № 10249/03, §70, 17 вересня 2009).

Таким чином, позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а тому суд повинен захистити таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо він (обраний позивачем спосіб захисту) є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 зазначено: відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах.

Верховний Суд в постанові від 20.03.2024р. у справі № 731/264/23 дійшов такого висновку: «відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, у тому числі визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частини перша - третя статті 152 ЗК України).

Згідно із статтею 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За положеннями частин десятої, тринадцятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно із частинами шостою - восьмою статті 16 Закону про земельний кадастр кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

У пункті 11.10 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у справах № 925/1006/22 та № 906/296/23.

У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 370/457/20 (провадження № 61-611св23), від 10 січня 2024 року у справі № 296/888/22 (провадження № 61-9055св23), від 21 грудня 2023 року у справі № 521/8304/16 (провадження № 61-7532св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 464/1327/21 (провадження № 61-4586св23) та інших, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15 (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21) зазначено: якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі № 420/16521/21, від 06 грудня 2023 року у справі № 500/291/20, від 26 жовтня 2023 року у справі № 240/3941/19 та інших.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21), постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 612/449/20(провадження № 61-9122св23)).

Єдина, стала й уніфікована практика Верховного Суду щодо спірного питання свідчить, що визнання незаконними (протиправними) рішень органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якими порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, є належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічно з наведених підстав належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів є скасування державної реєстрації земельної ділянки, якщо таку реєстрацію проведено із порушенням прав іншого власника земельної ділянки.

Дана справа майже 10 років не знаходила свого вирішення у суді першої інстанції не з вини позивача, а тому відмовляти йому у позові через те, що ним обрано невірний спосіб захисту його прав за наведеного вище нормативно-правового регулювання та судової практики є не тільки не вірним але й не справедливим.

Підсумовуючи, зазначаю, що, на мою думку, у апеляційного суду не було підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі та відмови ОСОБА_14 у задоволенні його позову.

Суддя О. В. Ковальчук