ОКРЕМА ДУМКА (частково розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.
Справа № 759/4052/21
Провадження № 61-3111св24
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. 24 лютого 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою, у якій із урахуванням уточнень просив:
- визнати незаконними наказ від 22 грудня 2020 року № 47.1 про припинення трудового договору (далі - наказ про звільнення), дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Фавор» (далі - відповідач), які цьому передували, і саме звільнення;
- поновити позивача на посаді оператора пакувальних автоматів у відповідача;
- стягнути з останнього середній заробіток, який станом на 30 червня 2021 року становив 85 449,00 грн, за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі;
- стягнути з відповідача 30 375,00 грн компенсації моральної шкоди.
2. 21 жовтня 2021 року Святошинський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.
3. 15 червня 2022 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
4. 28 червня 2023 року Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, згідно з якою касаційну скаргу позивача задовольнив частково: постанову апеляційного суду від 15 червня 2022 року скасував і скерував справу на новий розгляд до цього суду.
5. 15 серпня 2023 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою апеляційну скаргу позивача задовольнив частково: рішення суду першої інстанції змінив, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови.
6. 16 листопада 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, згідно з якою скасував постанову апеляційного суду від 15 серпня 2023 року та передав справу на новий розгляд до цього суду.
7. 7 лютого 2024 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою задовольнив апеляційну скаргу позивача: скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про часткове задоволення позову: визнав незаконним наказ відповідача про звільнення; поновив позивача на роботі на посаді оператора пакувальних автоматів у відповідача з 22 грудня 2020 року; стягнув із відповідача 297 519,74 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 22 грудня 2020 року до 7 лютого 2024 року з відрахуванням із цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів; стягнув 3 000,00 грн компенсації моральної шкоди; відмовив у задоволенні інших вимог.
8. 28 травня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційні скарги позивача та відповідача залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 7 лютого 2024 року залишив без змін.
Мотивував так: звільнення позивача за угодою сторін не було законним за відсутності вказівки дати звільнення у заяві позивача; на визначення розміру його середнього заробітку за час вимушеного прогулу даніДержавної служби статистики України не впливають; встановлення того, що внаслідок незаконного звільнення з роботи позивач зазнав моральних страждань і був вимушений докласти додаткових зусиль для організації життя, є підставою для стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди; оскільки парламент продовжив строк звернення до суду на весь час дії карантину, встановленого з 12 березня 2020 року для запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, а позивач подав позов під час карантину, він не пропустив строк звернення до суду.
ІІ. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
9. Одним із ключових питань цієї справи було те, чи законним є звільнення працівника з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за відсутності у заяві працівника дати, з якої його потрібно звільнити. Верховний Суд підтвердив його попередню практику (висловлену, до речі, і у цій справі в постанові від 28 червня 2023 року) про те, що визначення дати звільнення у заяві працівника про звільнення за угодою сторін є обов`язковою умовою останнього з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України; відсутність у заяві працівника конкретної дати звільнення підтверджує відсутність домовленості сторін про припинення трудового договору у строк, який вони визначили.
10. Однак у мене є сумнів з приводу того, чи можна за обставин цієї справи вважати, що позивач не зазначив дату звільнення. Так, він 22 грудня 2020 року підписав заяву на ім`я генерального директора відповідача з проханням звільнити його із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. І того ж дня генеральний директор відповідача видав наказ про звільнення позивача з посади оператора пакувальних автоматів на підставі вказаного пункту. Інакше кажучи, 22 грудня 2020 року позивач зазначив у заяві цю дату, тобто був готовим до звільнення за угодою сторін у той день. Він не просив його звільнити наступного дня, тижня, місяця тощо. А відповідач із виданням наказу не зволікав і погодився звільнити позивача у день написання останнім відповідної заяви. Немає жодних ознак, що у сторін станом на день звільнення позивача був спір з приводу дати цього звільнення. Навпаки є ознаки того, що саме у той день вони досягнули згоди щодо звільнення позивача, тобто стосовно припинення з ним трудового договору за угодою сторін у день, коли він висловив прохання.
11. Видається очевидним, що загальний висновок Верховного Суду стосовно застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України («визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстави передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України») потребує конкретизації для ситуацій, коли працівник написав заяву про бажання звільнитися з цієї підстави, зазначив на заяві дату її підписання, а роботодавець того ж дня такого працівника звільнив. Таке звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не слід вважати незаконним. А поведінку працівника, який спершу просить його звільнити за угодою сторін, а після звільнення того дня потім вирішує оспорювати законність цих дій роботодавця, варто оцінювати як недобросовісну (ніхто не перешкоджав працівникові вказати у заяві іншу дату для звільнення, ніж дату її складання).
12. Звертаю увагу на те, що у постанові від 20 січня 2022 року у справі № 462/2690/20-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не погодився з доводом позивачки про те, що «визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частиною першою статті 36 КЗпП України». За обставинами тієї справи:
- позивачка 10 квітня 2020 року надіслала на офіційну електронну адресу роботодавця заяву про звільнення з роботи на підставі зазначеного пункту з 13 квітня 2020 року;
- роботодавець 14 квітня 2020 року видав наказ про звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 14 квітня 2020 року (тобто не у той день, про який прямо зазначила позивачка у її заяві).
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що роботодавець, звільняючи позивачку з роботи, дотримав вимоги трудового законодавства. Вважав необґрунтованим її аргумент про те, що треба скасувати наказ про звільнення, бо сторони не узгодили 14 квітня 2020 року як дату звільнення; відсутні належні та допустимі докази того, що позивачка наполягала на її звільненні з роботи саме з 13 квітня 2020 року, та що це звільнення з 14 квітня 2020 року завдало позивачці суттєвої шкоди.
13. Отже, за змістом вказаного висновку звільнення працівника за угодою сторін не у день, про який він просив, може бути законним. То чому ж тоді не є законним звільнення позивача у той самий день, у який він подав заяву про звільнення за угодою сторін, не вказавши іншої дати?
14. Якби не практика застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, яку Верховний Суд виробив задовго до цієї справи та застосував ще під час її першого розгляду у постанові від 28 червня 2023 року, результат розгляду касаційної скарги відповідача мав би бути іншим.
15. Верховному Суду варто відступити від його загального висновку про те, що звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України є незаконним, якщо працівник не зазначив у заяві дату його звільнення за угодою сторін. Цей відступ має полягати у конкретизації зазначеного висновку таким чином: якщо за змістом заяви про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України працівник не зазначив іншу дату, ніж дату підписання цієї заяви, то роботодавець може правомірно звільнити працівника за угодою сторін саме у день підписання останнім такої заяви. Так роботодавець виявляє згоду на звільнення працівника тоді, коли той попросив, і немає об`єктивних підстав стверджувати, що працівник, який написав відповідну заяву, бажав бути звільненим з іншої (пізнішої) дати.
Суддя Д. А. Гудима