ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1580/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представник відповідача адвоката Павлова Є. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року в складі судді Семіряд І.В. по справі № 638/17802/17 за заявою ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відстрочку виконання рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Заява обґрунтована тим, що заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року стягнуто з нього заборгованість за договором позики у розмірі 7 166 897,77 грн, 3% річних у розмірі 40 468,31 грн, відсотки за користування грошовими коштами у сумі 492 364,50 грн, а всього 1 249 520,58 грн.

Вказував, що наразі він не має можливості виконати рішення суду, оскільки має тяжкі проблеми зі здоров`ям, страждає на ішемічну хворобу серця, йому проведено операції та призначено постійний прийом медикаментів.

Він має низький середьомісячний рівень доходу, оскільки з врахуванням вже наявної заборгованості по відкритому виконавчому провадженню ним сплачується 10 758,06 грн щомісячно протягом дванадцяти місяців рівними частинами.

Також, військова агресія є надзвичайною обставиною, що впливає на можливість ведення підприємницької діяльності та отримання доходу.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив відстрочити виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року по стягненню з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 716 687,77 грн, 3 % проценти річних у розмірі 40 468,31 грн, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 492 364,50 грн, а всього 1 249 520,58 грн строком на 1 рік з дня винесення рішення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не надано належних та допустимих доказів існування виняткових обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду, у зв`язку з чим підстави для задоволення заяви відсутні.

На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 30 грудня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлов Єгор Олегович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наразі він не має можливості виконати рішення суду, оскільки з 2011 року має тяжкі проблеми зі здоров`ям та відповідно фінансові складнощі.

Посилався на незадовільний фінансовий стан, низький середньомісячний рівень доходу, а також наявність заборгованості по відкритому виконавчому провадженню № 74207244 (судова справа № 638/16052/21), яка стягується з нього щомісячно.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, представник відповідача адвоката Павлова Є. О., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України у повній мірі.

Судом встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року, залишеним без змін Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_1 на корись ОСОБА_2 заборгованість за розпискою у загальному розмірі 1 249 520 грн 58 коп. та 8352 грн 40 коп. судового збору (том. 1, а. с. 213 - 216, том 3, а.с. 162-166)

Постановою Верховного Суду від 29 липня 2024 року вказані судові рішення залишено без змін.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Вирішення питання про відстрочення та розстрочення виконання рішення регламентується статтею 435 ЦПК України, яка розміщена у розділі VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Відповідно до частин 1, 3 - 5 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Згідно із частиною 1 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Отже, за змістом вказаних норм права відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та не може перевищувати одного року з дня його ухвалення.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаюсь до суду з заявою про відстрочення виконання судового рішення, ОСОБА_1 не наведено виключних обставин, які унеможливлюють його виконання.

Щодо доводів заявника про наявність захворювання то, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідно до наданих ОСОБА_1 виписок, заявник має захворювання серця ще з 2011 року, тобто, ці обставини існували ще до виникнення боргових зобов`язань та ухвалення судових рішень. Отже, ОСОБА_1 був обізнаний про свій стан здоров`я та мав можливість передбачити ризики у разі неналежного виконання зобов`язань та стягнення коштів у примусовому порядку.

Також, сам лише факт введення в Україні воєнного стану не може бути підставою для відстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідно до усталеної практики Верховного Суду, заявник зобов`язаний був надати докази на підтвердження скрутного матеріального становища, понесення значних збитків та неможливість виплатити заборгованість перед кредитором внаслідок бойових дій. Між тим, в порушення вимог статті 81 ЦПК України, такі докази відсутні.

Також, наявність інших боргових зобов`язань не є безумовною підставою для відстрочення виконання рішення суду.

З огляду на зазначене судова колегія погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів існування об`єктивних перешкод виконання рішення суду, що викликані винятковими обставинами, у зв`язку з чим підстави для задоволення заяви відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина