КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/4233/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7652/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сікачова Сергія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2024 року у складі судді Шестопалової Я.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карташова Анна Сергіївна про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:129:0108, площею 0,15 га за адресою АДРЕСА_1 , укладений 13.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- витребувати від ОСОБА_1 , із чужого незаконного володіння та повернути у володіння ОСОБА_2 , земельну ділянку з кадастровим номером :01:129:0108, площею 0,15 га за адресою АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідачів судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 26 грудня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки - :01:129:0108.

Позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 13 червня 2017 року повторно відчужив дану земельну ділянку ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташовою А.С. У даному договорі у п. 4 є посилання, що право власності продавця на земельну ділянку посвідчувалося Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 097931 від 01 червня 2010 року, який продавцем був втрачений.

Позивач має вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку із відміткою нотаріуса щодо відчуження даної земельної ділянки на користь позивача.

Таким чином ОСОБА_3 було повторно відчужено земельну ділянку, порушивши права позивача.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат Сікачов С.Ю. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2024 року, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом не застосовано наслідки спливу строків позовної давності до даного позову, не допитано в якості свідків осіб, які були викликані ОСОБА_1 , не витребувано письмових пояснень у нотаріуса, який засвідчував підпис дружини відповідача 1 на згоді на укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, який сторона позивача оскаржувала.

Вказує, що позивачем до позову не надано підтвердження державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а додано лише копію договору дарування.

Посилається на те, що якщо навіть договір дарування земельної ділянки і був укладений, але в подальшому, з невідомих причин право власності не було зареєстровано, тому позивач не може вважатися власником цієї земельної ділянки.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що право власності не наповнене останньою складовою - правом розпорядження, оскільки при відсутності права розпорядження не можна говорити про право власності. Право власності не може бути за своєю природою без однієї зі своїх складових. Право власності існує лише при наявності всіх трьох його складових, що передбачені частиною 1 ст. 319 ЦКУ.

Зазначає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, який укладено між відповідачем 1 і відповідачем 2 повністю відповідає нормам статті 203 ЦКУ.

Окрім цього, судом першої інстанції не було надано оцінку подіям, які стали причиною пропуску позовної давності позивачем на подання позову і це взагалі ним не досліджувалося, а рішення про незастосування наслідків спливу строків позовної давності було прийнято без належного обґрунтування позивачем поважності причин такого пропуску.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Римаренко І.В. в інтересах ОСОБА_2 зазначає, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2024 року є законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні адвокат Сікачов С.Ю. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та його представниця ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Карташова А.С. про день, час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку проте в судове засідання не з`явилася.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка осіб, що не з`явилися не перешкоджає розгляду справи.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі з наступних підстав.

Зі справи убачається, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 097931 від 01 червня 2010 року ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка з кадастровим номером :01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 7 т.1).

26 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки - :01:129:0108 (а.с. 9-10 т. 1).

На Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 097931 від 01 червня 2010 року проставлено відмітку приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І. щодо відчуження вказаної земельної ділянки на користь ОСОБА_2 (а.с. 8 т.1).

13 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташовою А.С. та зареєстрований в реєстрі за № 351 (а.с. 8 т.1).

На підставі вказаного вище договору ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером :01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

У даному договорі у п. 4 є посилання, що право власності продавця на земельну ділянку посвідчувалося Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 097931 від 01 червня 2010 року, який продавцем був втрачений.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 212302053 від 12 червня 2020 року, вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 (а.с. 22-23 т.1).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 районний суд виходив з підстав його доведеності на наявності доказів на підтвердження порушення його прав.

З таким висновком районного суду погоджується й апеляційна інстанція враховуючи наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

За змістом статтей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Колегія суддів вважає, що правові наслідки укладення договору дарування наступили, протилежного суду не доведено.

При цьому пунктом 17 договору дарування визначено, що в присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованому документи на відчужувану земельну ділянку.

Даний договір є дійсним та відповідає всім вимогам закону щодо його укладення, за змістом, за формою, за складом його учасників та їх волевиявленням.

В силу частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як уже було встановлено, що 13 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташовою А.С. та зареєстрований в реєстрі за №351. На підставі якого ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером :01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 607/15555/17-ц).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 у справі № 359/3912/15-ц, провадження № 61-3901св23; від 20 вересня 2023 року у справі № 206/2421/16-ц, провадження № 61-18150св21).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 932/779/22, провадження № 61-13249св22).

Місцевий суд, взявши до уваги, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 не мав права відчужувати земельну ділянку, оскільки не був власником такої, дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки в порядку, визначеному статтею 388 ЦК України, від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , який в силу положень ст. ст. 83-84 ЗК України, є власником спірної земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги, про те що до позову не надано підтвердження державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а додано лише копію договору дарування, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

На момент укладення договору дарування від 26 грудня 2011 року, порядок посвідчення переходу права власності на земельну ділянку був визначений постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року № 439 "Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку".

Відповідно до п. 2 Порядку № 439, відмітка про перехід права власності на земельну ділянку здійснюється на сторінках державного акта, де знаходиться план зовнішніх меж земельної ділянки, план меж земельної ділянки, починаючи з верхнього лівого кута зверху вниз, зліва направо.

Згідно п. 3 Порядку № 439, нотаріус у разі посвідчення цивільно-правового договору про відчуження земельної ділянки проставляє на державному акті відмітку про перехід права власності на земельну ділянку.

Відповідно до п. 4 Порядку № 439, територіальний орган Держземагентства за місцем знаходження земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня подання до нього документа про перехід права власності на земельну ділянку проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності.

Редакція статті 126 ЗК України, що діяла до набрання чинності Законом України "Про Державний земельний кадастр" від 7 липня 2011 року № 3613-VI, до документів, якими посвідчується право власності на земельну ділянку, відносила державний акт, а також цивільно-правові угоди щодо відчуження земельної ділянки у встановленому законом порядку.

У разі набуття права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Отже, право власності набуте позивачем на підставі договору дарування, оформленого у встановленому законом порядку, та зареєстрованого в порядку, чинному на час виникнення права власності.

Крім того, реєстрація права власності є не підставою його набуття, а офіційним визнанням державою прав відповідної особи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність реєстрації права є ознакою відсутності права власності є неспроможними.

Критично оцінює колегія суддів й доводи щодо порушення строків позовної давності, оскільки районним судом з`ясовано вказано обставину та обґрунтовано зазначено про те, що позивач дізнавшись про порушення свого права на володіння, користування та розпорядження майном 12 червня 2020 року, а тому строки звернення до суду позивачем не пропущено.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Сікачова Сергія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: