Справа № 375/1132/22
Провадження № 2/357/714/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 липня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Махненко Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2022 року адвокат Племянніков Богдан Дементійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Рокитнянського районного суду Київської області з позовною заявою до Рокитнянської селищної ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, мотивуючи тим, що 04.01.1982, ОСОБА_5 (далі - Позивач), була зареєстрована в кв. АДРЕСА_1 , а також інформація про її право на користування вищезгаданою квартирою було внесено в ордер на житлове приміщення, що надавало їй в послідуючому право на приватизацію майна.

Певний час Позивач не проживала в зазначеній квартирі, але згодом повернулась до неї, з метою догляду за батьком - ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), за яким і доглядала до моменту його смерті.

Після відкриття спадкової справи, стало відомо, що за батьком Позивача рахується частина квартири (1/4), однак, про приватизацію зазначеної квартири Позивача ніхто не повідомляв, інтереси Позивача були грубо проігноровані та не враховані під час вирішення питання про права Позивача на зазначене майно.

Сам по собі факт реєстрації за батьком Позивача 1/4 квартири не засмутив Позивача, оскільки в порядку спадкування правовий статус такого майна буде вирішений, однак, як з`ясувалось 02.12.1997 року, Рокитнянською районною державною адміністрацією Київської області (правонаступником якої є Рокитнянська селищна рада, далі - Відповідач) було видано розпорядження і свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , згідно якого: «квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ».

Слід зазначити, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ніколи не проживали у зазначеній квартирі та не були вписані в ордер на житлове приміщення, а тому права приватизації вони не мали. Більш того, під час приватизації не було враховано думку Позивача, було обмежено в реалізації його прав на участь у приватизації квартири.

Позивач вважає вказане розпорядження і свідоцтво про право власності незаконними, так як вони видані без врахування його інтересів, як п`ятого законного мешканця вказаної квартири.

Враховуючи відсутність своєї обізнаності з питань реєстрації по спірній квартирі, Позивач вважає цей факт підтвердженням зловмисних дій своєї сестри та її сина які, таким чином бажали вивести його з числа власників квартири для отримання собі більших часток в зазначеній власності.

Просив суд позов задовольнити у повному обсязі, визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 01.12.1997 року № 127-ис про передачу квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність в частині передачі у спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.12.1997 року, видане Рокитнянською районною державною адміністрацією Київської області, в частині посвідчення права спільної часткової власності за ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( а. с. 2-3 том 1 ).

Ухвалами судді Рокитнянського районного суду Київської області від 23.12.2022 ( а. с. 13 том 1 ), від 24.01.2023 ( а. с. 29 том 1 ), від 15.02.2023 ( а. с. 37 том 1 ) та від 16.03.2023 ( а. с. 63 том 1 ), позовна заява ОСОБА_7 до Рокитнянської селищної ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності неодноразово залишалася без руху.

Останнього разу на виконання ухвали судді, надано заяву про усунення недоліків ( а. с. 64-66 том 1 ) з додатками ( а. с. 67-72 том 1 ).

Окрім того, передостанній раз, на виконання вимог ухвали судді від 15.02.2023 про залишення позовної заяви без руху ( а. с. 37 том 1 ), з заявою про усунення недоліків ( а. с. 40-41 том1 ) стороною позивача було надано позовну заяву ( а. с. 42-45 том 1), зміст та вимоги якої ідентичні первісній позовній заяві з додатками ( а. с. 46-60 том 1 ).

Ухвалою судді Рокитнянського районного суду Київської області від 25 квітня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до Рокитнянської селищної ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності ( а. с. 74 том 1 ).

Ухвалою судді Рокитнянського районного суду Київської області від 19.10.2023 замінено первісно відповідача Рокитнянську селищну раду на належного відповідача Білоцерківську районну державну адміністрацію та цивільну справу вирішено передати на розгляд Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ( а. с. 133 том 1 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2023, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 142-143 том 1 ) та матеріали передані для розгляду.

Ухвалою судді від 18.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Білоцерківської районної державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 15.01.2024 ( а. с. 147-148 том 1 ).

Ухвалою суду від 05.02.2024 виключено зі складу учасників справи третю особу ОСОБА_4 ( а. с. 1730-174 том 1 ).

05.02.2024 за вх. № 6940 від третіх осіб по справі надійшли пояснення ( а. с. 177 том 1 ).

Ухвалою суду від 07.03.2024 витребувано за клопотанням представника позивача у Рокитнянського архівного сектору архівного відділу Білоцерківської районної державної адміністрації у Київські області належним чином завірену копію ордеру на жиле приміщення: квартиру АДРЕСА_1 ( а. с. 198-199 том 1 ).

Протокольною ухвалою від 30.05.2024 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 01.07.2024 ( а. с. 215-217 том 1 ).

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою позивача та її представника, а також за клопотаннями представника позивача про відкладення.

Ухвалою суду від 27.09.2024 за клопотанням представника позивача було витребувано у Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району копії усіх матеріалів, що стосуються приватизації та видачі ордеру на квартиру АДРЕСА_1 ( а. с. 13-14 том 2 ).

Ухвалою суду від 27.11.2024 клопотанням представника позивача було витребувано у Рокитнянського архівного сектору Білоцерківської державної районної адміністрації належним чином завірені копії усіх матеріалів, що стосуються приватизації та видачі ордеру на квартиру АДРЕСА_1 ( а. с. 51-52 том 2 ).

16.12.2024 за вх. № 66382 судом отримано на виконання ухвали суду з архівного сектору Білоцерківської державної районної адміністрації документи ( а. с. 55, 56-59 том 2), водночас зазначено, що за 1982 рік не виявлено відомостей про видачу ордеру на квартиру АДРЕСА_1 .

В зв`язку з неявкою позивача та її представника в судові засідання та надання з боку представника клопотань про відкладення ( а. с. 63, 72, 83, 100 том 2 ), останнього разу розгляд справи було відкладено на 26.06.2025 ( а. с. 113 том 2 ).

В судовому засіданні 26.06.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги, надав при цьому пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив їх задовольнити.

Відповідач та треті особи в судове засідання 26.06.2025 не заявились, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна Довідка про доставки електронного документу ( а. с. 117 том 2 ), з якого вбачається що документ в електронному вигляді «Судова повістка про виклик до суду» була доставлена відповідача до його електронного кабінету 05.06.2025 відповідальним працівником та треті особи повідомлені, про що свідчать поштові рекомендовані повідомлення про вручення ( а. с. 118, 119 том 2), з яких вбачається, що треті особи отримали судову повістку 10.06.2025.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів другого та шостого частини другої статті 43, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальним правами.

Тобто, у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України судом відповідач та треті особи були належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи та завчасно.

До того ж, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі, отримане судом 26.06.2025 за вх. № 35988 ( а. с. 120, 121 том 2 ), підписане першим заступником голови адміністрації, в якому просили розглядати цивільну справу № 375/1132/22 без участі Адміністрації за наявними в матеріалах справи доказами та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також в матеріалах справи наявна заява від третіх осіб, отримана судом 05.03.2025 за вх. № 12171 ( а. с. 80, 81 том 2 ), в якій просили слухати справу за їхньої відсутності, позовні вимоги ОСОБА_7 не визнають в повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Окрім цього, в матеріалах справи містяться інші заяви третіх осіб з аналогійним змістом, які подавалися на попередні судові засідання ( а. с. 236, 243, 244, 247 том 1, а. с. 22, 24, 25 том 2 ).

За вказаних обставин, суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасника судового розгляду ( відповідача та третіх осіб ), оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на адресу суду не надходило.

Судом було вислухано пояснення представника позивача по справі, досліджено матеріали справи, керуючись вимогами ч. 1 ст. 244 ЦПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 07 липня 2025 року о 17 годині 00 хвилин ) з урахуванням ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Так, з урахуванням наданих пояснень з боку сторони позивача, після дослідження матеріалів справи, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, стороною позивача зазначалося, що 04.01.1982 року, ОСОБА_5 , була зареєстрована в кв. АДРЕСА_1 , а також інформація про її право на користування вищезгаданою квартирою було внесено в ордер на житлове приміщення.

Зазначено у позовній заяві, що позивач певний час не проживала в зазначеній вище квартирі, але згодом повернулась до неї, з метою догляду за батьком - ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), за яким і доглядала до моменту його смерті.

В свою чергу, після відкриття спадкової справи, стало відомо, що за батьком позивача рахується частина квартири (1/4), однак, про приватизацію зазначеної квартири позивача ніхто не повідомляв, інтереси позивача були грубо проігноровані та не враховані під час вирішення питання про права останньої на зазначене майно.

Тому, звертаючись до суду з даним позовом, адвокат Племянніков Богдан Дементійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, оскільки позивач вважає вказане розпорядження і свідоцтво про право власності незаконними, так як вони видані без врахування інтересів, як п`ятого законного мешканця вказаної квартири.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон № 2482-XII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (тут і далі - у редакції, чинній на момент здійснення приватизації квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною першою статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення ( ч. 5 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ).

Державний комітет України по житлово-комунальному господарству України наказом від 15 вересня 1992 року № 56 затвердив Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення № 56), яким визначений порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню (тут і далі - у редакції, чинній на момент здійснення приватизації квартири).

Згідно з пунктом 4 Положення № 56 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18 Положення № 56).

З аналізу змісту наведених норм Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" можна дійти висновку, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду 15 квітня 2020 року у справі № 454/2128/15-ц(провадження № 61-40527св18), від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17 (провадження № 61-21727св19), від 19 лютого 2021 року у справі №176/1698/17 (провадження №61-6510св19).

Відповідно до ч. 1, 3, 7, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17 (провадження № 61-21727св19), від 14 вересня 2021 року у справі № 473/2473/20 (провадження № 61-38св21).

У відповідності до «Правил реєстрації місця проживання» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Як встановлено Основним законом в Розділі І «Основні засади», органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ст. 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції).

За змістом ст. 119 Конституції України місцеві державні адміністрації як територіальні органи виконавчої влади на відповідній території забезпечують виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади; законність і правопорядок; додержання прав і свобод громадян і т. і.

Так, підставою для визнання незаконним рішення органів законодавчої та виконавчої влади, а також їх посадових осіб є невідповідність такого акту Конституції України та актам цивільного законодавства і порушення ним цивільних прав або інтересів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17 (провадження № 61-1211св19) вказав, що "тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

У постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12 Верховний Суд України вказав, що "місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК України право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім`ї. Відповідно правильним є висновок про те, що право особи на приватизацію пов`язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні. Встановивши, що на час приватизації спірної квартири позивач як член сім`ї наймача, був зареєстрований і проживав у спірній квартирі, апеляційний суд дійшов висновку, що згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" він мав право на приватизацію квартири".

Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначала, що з 04.01.1982 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , а тому при проведенні приватизації вказаної вище квартири, не було враховано її думку та обмежено її право в реалізації на участь у приватизації.

Водночас, звертаючись до суд з даним позовом, позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу тому, що остання дійсно була зареєстрована за вищевказаною адресою та відповідно проживала, в тому числі і під час проведення приватизації.

Крім того, не було надано і доказу її права на користування вищевказаною квартирою, посилання у позовній заяві на Ордер, але такий не був доданий останньою до матеріалів справи, як і доказів тому, що позивач була членом сім`ї наймача.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи Договору від 02.12.1997 року, Виробниче управління житлово-комунального господарства передало безоплатно, а ОСОБА_4 приймає займану квартиру, що складається з 2 кімнат, загальною площею 56,9 кв.м, в тому числі житловою 29,1 кв.м у АДРЕСА_2 ( а. с. 260 том 2).

Згідно заяви від 27.11.1997 про передачу в спільну сумісну власність квартири, власником квартири зазначено ОСОБА_4 , повнолітні члени сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ( а. с. 57 том 2 ).

Згідно Довідки за № 153, листопад 1997 року, яка видана державним комітетом житлово-комунального господарства вбачається, що згідно виписки з домової книги про склад сім`ї, яка видана ОСОБА_4 , яка проживає та постійно прописана в АДРЕСА_2 та винаймає жилу площу 29,1/56,9 кв.м, що складається з 2 кімнат є ізольованою на 1 поверсі 4 поверхового будинку, який належить ВУЖКГ, рахунок відкритий на гр. ОСОБА_4 , в якому проживають та прописані 4 чоловік: ОСОБА_4 ( дружина ), ОСОБА_6 ( чоловік ), ОСОБА_2 ( дочка ) та ОСОБА_3 ( онук ) ( а. с. 59 том 2 ).

01 грудня 1997 року за № 127-ис було видано Розпорядження наймачу ОСОБА_4 про приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в приватну спільну сумісну власність ( а. с. 56 том 2 ).

Наявне в матеріалах справи Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02 грудня 1997 року посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Свідоцтво видане згідно розпорядження від 01 грудня 1997 року за № 127-ис ( а. с. 8 на звороті том 1 ).

Підставою для задоволення позову про визнання незаконним рішення органу виконавчої влади є сукупність таких складових, як встановлена судом неправомірність цього рішення і порушення права сторони виконавчого провадження цими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

У зав`язку з викладеним, та недоведеністю з боку позивача своїх вимог, не вбачаючи в діях та рішенні органу виконавчої влади при здійсненні приватизації ознак порушення законності та неправомірного посягання на права позивача, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Не вбачаючи підстав для визнання незаконним розпорядження органу приватизації від 01.12.1997 року № 127-ис, суд не вбачає підстав і для визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.12.1997 року, видане Рокитнянською районною державною адміністрацією Київської області.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 є такою, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При звернені до суду з вищевказаним позовом, позивачем сплачено судовий збір, але оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, враховуючи положення вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 19, 119, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 9, 58, 64 ЖК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 77-81, 89, 128, 187, 244, 263, 273, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Білоцерківська районна державна адміністрація Київської області ( адреса місцезнаходження: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 2, );

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складено 07 липня 2025 року з урахуванням ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Суддя О. І. Орєхов