ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

справа № 191/2243/21

провадження № 61-14017св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року у складі судді Костеленко Я. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Максюти Ж. І., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 07 грудня 2017 року він передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, про що свідчить підписана ним письмова розписка від 10 липня 2018 року, в якій відповідач підтвердив отримання 07 грудня 2017 року грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США та зобов`язався повернути йому вказані грошові кошти до 15 листопада 2018 року.

Вказував, що ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повернув суму боргу у визначений у розписці строк. На неодноразові звернення із вимогою повернути грошові кошти, відповідач постійно запевняв, що грошові кошти він поверне в найкоротший термін, проте до цього часу грошові кошти так і не повернув.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 10 000 доларів США.

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, щорозписка про начебто отримання ним грошових коштів у позику від 10 липня 2018 року була написана під тискомз боку ОСОБА_1 , який, обіймаючи на той час посаду начальника відділу карного розшуку Синельниківського міського відділення поліції в Дніпропетровській області, використовуючи своє службове становище, примусив його написати вказану розписку за свою допомогу щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про звинувачення його в умисному вбивстві громадянина ОСОБА_3 . При цьому жодних коштів за розпискою він не отримував.

У подальшому з`ясувалося, що кримінальної справи не було заведено, ОСОБА_3 не помер, одужав, ніяких претензій до нього не має, до відділення поліції не звертався. Тобто, розписка, яку він написав, залишилася у ОСОБА_1 .

Вважав, що розписка, надана ОСОБА_1 в якості боргового документу, не може бути підтвердженням укладення між ними договору позики, оскільки вона складена 10 липня 2018 року, а мова в ній йде про борг, отриманий 07 грудня 2017 року. Крім того, у вказаній розписці у тексті розписки відсутні будь-які ідентифікуючі його особу дані, не зазначено місце її складення, місце передачі грошових коштів, відсутні свідки, не вказано з якою метою вказані кошти отримані. Також у розписці не зазначена правова природа отримання ним грошових коштів.

Крім того, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду заступника начальника відділу карного розшуку Синельниківського міського відділення поліції в Дніпропетровській області, отримував заробітну плату поліцейського, а грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США не були задекларовані ним як дохід у декларації державних службовців за 2017-2018 роки.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір позики від 10 липня 2018 року, укладений між ним та ОСОБА_1 .

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2023 року поновлено ОСОБА_2 строк для подачі зустрічної позовної заяви.

Позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 10 000 доларів США.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із доведеності факту укладення між сторонами договору позики від 10 липня 2018 року, грошові кошти за яким не повернуто позичальником у передбачений договором строк. Районний суд урахував положення статей 549, 625, 1046, 1049, 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також взяв до уваги показання свідків, які підтвердили факт отримання позичальником грошових коштів у борг від ОСОБА_1 .

При цьому ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК Українина підтвердження того, що розписка про отримання ним у борг від ОСОБА_1 грошових коштів написана ним під тиском, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення договору позики та є підставою для визнання цього договору недійсним. ОСОБА_2 також не доведено, що грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США насправді йому ОСОБА_1 не передавалися.

Районний суд відхилив посилання ОСОБА_2 на відсутність між сторонами договірних відносин позики, з огляду на те, що він склав розписку під тиском, а грошових коштів за договором позики він не отримував, оскільки ці обставини належними та допустимими доказами не підтверджено, повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним, судом під час розгляду справи не встановлено.

Також суд вважав безпідставними доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 погрожував йому відкритою кримінальною справою, оскільки у період 2017-2018 років ОСОБА_1 не працював у Синельниківському відділі поліції Дніпропетровської області та ОСОБА_2 не був позбавлений можливості звернутися до правоохоронних органів для з`ясування питання щодо наявності кримінального провадження щодо нього.

Суди урахували, що з часу укладення між сторонами договору позики, ОСОБА_2 не вживалися заходи щодо визнання цього договору недійсним, зустрічні вимоги про визнання недійсним спірного правочину були пред`явлені після подачі до суду позову про стягнення боргу за договором.

При цьому, суди послалися на релевантну практику Верховного Суду щодо позикових правовідносин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У листопаді 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2025 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не з`ясували дійсну правову природу боргових зобов`язань, які виникли між сторонами, оскільки він не отримував грошових коштів за розпискою, а написання ним розписки відбувалося під психологічним тиском та погрозами з боку ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваного договору позики та наявність підстав для визнання цього договору недійсним. Відповідним його доводам судами не надано належної оцінки.

Зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій про встановлений факт передачі грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США як позики є таким, що не відповідає обставинам справи та дійсності.

При цьому розписка, надана ОСОБА_1 як борговий документ, не може бути підтвердженням укладення між ними договору позики, оскільки вона складена 10 липня 2018 року, а йдеться в ній про борг, отриманий 07 грудня 2017 року.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 та Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу

У грудні 2024 року ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, у якому підтвердив доводи, викладені у касаційній скарзі та зазначив, що доводи ОСОБА_1 , викладені у відзиві на касаційну скаргу, не заслуговують на увагу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 липня 2018 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у борг у розмірі 10 000 доларів США. Грошові кошти отримав у борг 07 грудня 2017 року та зобов`язався повернути у строк до 15 листопада 2018 року. Зазначена розписка була написана ОСОБА_2 власноруч, факт отримання грошових коштів у борг було засвідчено ним особисто із проставленням дати, підпису та власних даних (том 1, а. с. 85).

Відповідно до повідомлення начальника Синельниківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 31 травня 2023 року ОСОБА_1 у період з 07 грудня 2017 року до 10 липня 2018 рокуслужбу в Синельниківському відділі поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області не проходив (том 1, а. с. 185).

Згідно з витягом з наказу від 28 серпня 2017 року № 269 о/с по особовому складу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_1 переміщено на посаду заступника начальника сектору кримінальної поліції Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпровського відділу поліції, звільнивши з посади начальника сектору реагування патрульної поліції № 4 Павлоградського відділу поліції, з 29 серпня 2017 року (том 1, а. с. 186).

Відповідно до наказу від 01 жовтня 2018 року № 270 о/с по особовому складу Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_1 переміщено на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції, звільнивши з посади старшого слідчого там само, з 05 жовтня 2018 року (том 1, а. с. 187).

Згідно з висновком ДОП Синельниківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Авраменка Д. Е. до чергової частини Синельниківського районного управління поліції 13 березня 2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява за фактом того, що його знайомий ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву і нібито ОСОБА_2 повинен сплатити йому гроші у розмірі 10 000 доларів США згідно з розпискою, яку він раніше написав під його диктовку. Заява зареєстрована до ЄО 13 березня 2023 року за № 2216 (том 1, а. с. 129-148).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частини перша, третя статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 336/3695/22 (провадження № 61-7316св23).

На обґрунтування зустрічного позову про визнання договору позики недійсним ОСОБА_2 зазначив, що грошових коштів, які вказані у розписці від 10 липня 2018 року, він не отримував, а розписка була написана під примусом та під впливом психологічного тиску на нього зі сторони ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (частина третя статті 631 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується наданим ОСОБА_1 , власноручно написаною ОСОБА_2 оригіналом розписки, умови якої останній не виконав, тому правильно задовольнили позовні вимоги про стягнення заборгованості, а також відмовили у задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним через недоведеність зустрічних позовних вимог, оскільки позичальник не довів підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України для визнання недійсним оспорюваного договору позики.

Посилання касаційної скарги на те, що розписка від 10 липня 2018 року не може бути підтвердженням зобов`язань, оскільки в ній зазначено, що кошти передали 07 грудня 2017 року, тобто розписка написана після подій, є безпідставними.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що договір позики (у тому числі письмова розписка) є укладеним з моменту передання грошей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт. Однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що кошти ним фактично отримані не були, а розписку він написав під тиском ОСОБА_1 , заявником не були доведені під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у деклараціях ОСОБА_1 , не зазначені грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, що висновком спеціального психо-фізіологічного дослідження з використанням поліграфа підтверджується неотримання ОСОБА_2 позики, так як вони суперечать обставинам справи, наданим доказам, які судами оцінені згідно з вимогами статті 89 ЦПК України.

Посилання касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 та Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець