УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року

м. Харків

Справа № 638/12826/25

Провадження № 2-з/638/128/25

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі головуючої судді Яковлевої В.М., розглянувши заяву Халабурдіна Святослава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

установив:

04 липня 2025 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Також подана заява про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), а саме на:

-квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120);

-нежитлове приміщення 9-го поверху № XIV, загальною площею 5,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-25" за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1);

-машиномісце № НОМЕР_2 загальною площею 13,6 кв.м в підвалі 2-го рівня житлового будинку літ. "А-25", за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

-автомобіль марки «TOYOTA», модель: RAV-4 HYBRID, рік випуску: 2021.

Матеріали передані у провадження судді Яковлевої В.М. 09 липня 2025 року.

Заява мотивована тим, що 01.06.2021 між ОСОБА_1 (далі - Заявник) та ОСОБА_2 (далі - боржник) був укладений договір позики, за яким Заявник виступив як позикодавець, а боржник як позичальник.

Враховуючи ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики, боржником власноруч було складено розписку від 01.06.2021 р.

Відповідно до розписки від 01.06.2021 р. боржник підтвердив отримання ним від Заявника у борг суми у розмірі 50 000 доларів США, та зобов`язувався повернути борг 01.06.2022 р. Крім того, в якості процентів боржник зобов`язувався сплачувати 500 доларів США кожного місяця не пізніше 1-го числа.

Однак ані у встановлений розпискою строк, ані до теперішнього часу в порушення взятих на себе зобов`язань, боржник не повернув Заявнику борг, і крім цього, з лютого 2022 року боржник не сплачує проценти, встановлені в розписці.

У зв`язку із зазначеним Заявником подано позов до боржника, в якому заявник просить: 1. Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) суму заборгованості у розмірі 57 354,45 доларів США (п`ятдесят сім тисяч триста п`ятдесят чотири долара США сорок п`ять центів), з яких: сума позики - 50 000 доларів США (п`ятдесят тисяч доларів США), проценти - 2 500 доларів США (дві тисячі п`ятсот доларів США), 3 % річних - 4 854,45 доларів США (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят чотири доларів США сорок п`ять центів).

Встановити в порядку частини 10 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України нараховування 3 % річних на фактичну (не сплачену) суму основного боргу до моменту повної оплати основного боргу, а також стягнути вказану суму нарахованих процентів з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ).

Отже, предметом позову є стягнення заборгованості за розпискою, а підставою є невиконання боржником грошового зобов`язання.

Так, боржник протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх грошових зобов`язань повернення боргу до 01.06.2022 р.

Тобто, прострочення боргу триває більше трьох років. За цей час боржником не було вчинено жодних дій для повернення боргу.

Загальний розмір заборгованості з урахуванням 3 % річних на момент складання позовної заяви складає 57 354,45 доларів США.

У власності боржника знаходиться: 1. квартира АДРЕСА_3 ; 2. нежитлове приміщення 9-го поверху № XIV загальною площею 5,9 кв.м в житловому будинку літ. "А-25" за адресою: АДРЕСА_2 ; 3. машиномісце №129 загальною площею 13,6 кв.м в підвалі 2-го рівня житлового будинку літ. "А-25", за адресою: АДРЕСА_2 ; 4. автомобіль марки «TOYOTA», модель: RAV-4 HYBRID, рік випуску: 2021. Боржник має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому майном, тобто існує ризик, що боржник відчужить майно до завершення розгляду справи ро суті. Відчуження боржником свого майна може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про стягнення боргу у разі задоволення судом позовних вимог Заявника. При цьому хотілось би зауважити, що поведінка боржника свідчить про те, що він не має наміру повертати борг, оскільки за три роки жодних дій для повернення боргу зі сторони боржника не здійснено, тож є значні ризики, що останній здійснить дії щодо відчуження майна, щоб уникнути можливості звернення стягнення на його майно.

Дослідивши матеріали заяви, суд доходить таких висновків.

Відповідно до статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачені види забезпечення позову, а саме: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до вимог пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» суддя, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем, пересвідчитися, зокрема, що між сторонами дійсно виник спір, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, керуючись наведеними нормами цивільного процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на необхідність забезпечення основного завдання правосуддя ефективного поновлення в правах. Так, в пункті 9 рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 КСУ зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Під час оцінки такої співмірності необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення об`єму заявлених вимог, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та, що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від у справі № 20/3560/18 (провадження № 61-5051св19).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (див. рішення у справі Брумареску, пункт 78).

Зокрема, ЄСПЛ зазначав: «Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава учасниця Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі і процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити, щоб судовий процес перетворився в безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимогам, так як доступ до правосуддя повинен бути не тільки фактичним, а й реальним» (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права людини на суд, враховуючи принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в його права».

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимог чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17 (провадження № 61-42643св18), від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц (провадження № 61-1353св19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд враховує співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати позивачка із заявленими позивачем вимогами, рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог та можливість порушення прав власника майна у зв`язку із вжиттям таких заходів.

Матеріали справи свідчать, що позивачем пред`явлено позовні вимоги про стягненя заборгованості за договором позики.

При цьому, звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), а саме на:

- квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120);

- нежитлове приміщення 9-го поверху № XIV, загальною площею 5,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-25" за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1);

- машиномісце № НОМЕР_2 загальною площею 13,6 кв.м в підвалі 2-го рівня житлового будинку літ. "А-25", за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

- автомобіль марки «TOYOTA», модель: RAV-4 HYBRID, рік випуску: 2021.

Однак заявником не надано жодних відповідних доказів стосовно оцінки вказаного майна, які б дали суду можливість оцінити співмірність способу заходів забезпечення позову заявленим позивачем вимогам і що такий захід не буде надмірним.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149 - 153, 157 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Повний текст ухвали складено 09 липня 2025 року.

Суддя В. М. Яковлева