ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

справа № 759/27141/21

провадження № 61-13993св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року у складі судді Журибеда О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності та внесення майна до спадкової маси.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» (далі - ТОВ «Стар Інвестмент Ван») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності та внесення майна до спадкової маси.

Позов мотивовано тим, що 15 січня 2008 року ТОВ «Український промисловий банк» та ЗАТ «Фірма Ехо-Відродження» уклали кредитний договір № 4/Кв-08, відповідно до якого банк надав позичальнику кошти в розмірі 262 598,57 дол. США та 5 743 877,22 грн.

15 січня 2008 року ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки, відповідно до якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався відповідати за своєчасне виконання позичальником умов кредитного договору.

12 березня 2011 року ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір про передачу активів ТОВ «Український промисловий банк», внаслідок чого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати від боржників виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

24 січня 2019 року на аукціоні щодо продажу активів (права вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання та фізичними особами) на стадії ліквідації ПАТ «Дельта Банк» переможцем стало ТОВ «ЕйПіЕс Україна», яке в подальшому змінило назву на ТОВ «Стар Інвестмент Ван».

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2012 року у справі № 2610/5287/12 задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 9 028 031,23 грн.

20 липня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» на підставі зазначеного рішення суду отримало виконавчі листи та передало їх на примусове виконання до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року у справі № 2610/5287/12 замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Стар Інвестмент Ван».

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 , дізнавшись про наявність судового спору про стягнення з нього кредитної заборгованості, діючи умисно, з метою приховання своєї власності у вигляді нерухомого майна, підписав договір дарування від 10 квітня 2012 року № 466, яким подарував належне йому нерухоме майно (садовий будинок, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 ) своїй родичці - ОСОБА_1 .

Стверджує, що оспорюваний правочин у розумінні статті 234 ЦК України є фіктивним, оскільки укладений між близькими родичами з метою ухилення від виконання обов`язку погасити кредитну заборгованість у випадку задоволення позову, тобто, цей договір укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності.

Відповідно до вказаного, позивач просив суд:

- визнати недійсним договір дарування від 10 квітня 2012 року № 466 щодо садового будинку, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О. В.;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О. В. від 10 квітня 2012 року, на підставі якого право власності на садовий будинок, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 ;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом застосування наслідків недійсності договору дарування від 10 квітня 2012 року № 466 садового будинку, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О. В., а саме: скасувати державну реєстрацію права власності на садовий будинок, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та визнати право власності на садовий будинок, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

- внести майно, а саме садовий будинок, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 до спадкової маси в межах спадкової справи № 76/2021 щодо померлого ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 20 березня 2024 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 03 вересня 2024 року залишив без змін, позов задовольнив.

Визнав недійсним договір дарування від 10 квітня 2012 року № 466 щодо садового будинку, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О. В.

Скасував рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О. В. від 10 квітня 2012 року, на підставі якого право власності на садовий будинок, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 .

Відновив становище, яке існувало до порушення, шляхом застосування наслідків недійсності договору дарування від 10 квітня 2012 року № 466 садового будинку, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О. В., а саме: скасовано державну реєстрацію права власності на садовий будинок, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та визнано право власності на садовий будинок, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Вніс майно, а саме садовий будинок, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038 за адресою: АДРЕСА_1 до спадкової маси в межах спадкової справи № 76/2021 щодо померлого ОСОБА_2 .

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Стар Інвестмент Ван» судовий збір у розмірі 2 270 грн.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна мав місце непогашений борг за кредитним договором, у зв`язку з чим кредитор ініціював судовий спір. Встановлено, що на момент дарування садового будинку своїй родичці, ОСОБА_2 очевидно був обізнаний про факт неповернення коштів за договором, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам кредитора, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно із власності під час існування боргових зобов`язань, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання.

Позивач не пропустив позовну давність, оскільки відступлення прав вимоги від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Стар Інвестмент Ван» відбулось 22 лютого 2019 року, а отже про те, що його право порушено ТОВ «Стар Інвестмент Ван» дізнався з цього часу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, змінити мотивувальну та резолютивну частини постанови апеляційного суду і відмовити у задоволенні позову.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Святошинського районного суду м. Києва.

28 листопада 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 03 червня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 04 червня 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 та інших.

В касаційній скарзі зазначається, що ОСОБА_2 не був повідомлений про зміну кредитора з ТОВ «Український промисловий банк» на ПАТ «Дельта Банк», не отримував від жодного кредитора повідомлень чи вимог про погашення заборгованості позичальника кредиту, про зміну зобов`язань, про пред`явлення до нього позову і відкриття у березні 2012 року судового провадження. Про заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2012 року про стягнення з нього заборгованості також не знав, тому й не оскаржував його.

Визнаючи недійсним договір дарування та вирішуючи питання щодо державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, тому що дарувальник «мав непогашений борг» і «поза всяким сумнівом був обізнаний про факт неповернення ним коштів за договором», суди першої та апеляційної інстанцій не поставили під сумнів чи дійсно у нього та ОСОБА_1 був недобросовісний умисел і чи може ОСОБА_1 нести цивільно-правову відповідальність за спірними правовідносинами інших осіб.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, спадщину не залишив, а вона на законних підставах отримала в дар й реалізувала право власності на спірний будинок у квітні 2012 року, вже після отримання позовної заяви у даній справі дізналась про правовідносини поруки і про свою «недобросовісну співучасть» у нібито приховуванні батьком майна від стягнення.

Зазначає, що позивач не довів обставин, які б вказували на те, що сторони оспорюваного правочину на момент його вчинення не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а їхні дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання за його рахунок рішення суду про стягнення грошових коштів.

Наголошує, що вона не була учасницею ні кредитних, ні забезпечувальних спірних відносин поруки, тому не мала права оскаржувати відповідні попередні рішення суду. Водночас, після спливу 12 років з моменту дарування, вона не має доступу до будь-яких доказів, якими б міг обґрунтувати свою позицію поручитель, її батько, якби був живий.

До позовних вимог позивача має бути застосована позовна давність.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2024 року ТОВ «Стар Інвестмент Ван» надіслало відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що 15 січня 2008 року ТОВ «Український промисловий банк» та ЗАТ «Фірма Ехо-Відродження» уклали кредитний договір № 4/КВ-08 на відкриття відновлювальної мультивалютної лінії.

Відповідно до предмету даного договору банк відкриває позичальнику мультивалютну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти на наступних умовах: ліміт кредитування - 1 400 000 дол. США; строк кредитування - з 15 січня 2008 року по 14 січня 2013 року включно.

Того ж дня для забезпечення виконання ЗАТ «Фірма Ехо-Відродження» зобов`язань за вказаним кредитним договором 15 січня 2008 року № 4/КВ-08 ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 4/Пор-08-2.

12 березня 2011 року ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір про передачу активів ТОВ «Український промисловий банк» в рахунок погашення заборгованості, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ТОВ «Український промисловий банк», як кредитора, зокрема, у зобов`язаннях, що виникли за кредитним договором від 15 січня 2008 року № 4/КВ-08.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2012 року у справі № 2610/5287/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 січня 2008 року № 4/КВ-08 у розмірі 9 024 812,23 грн та 3 219 грн судового збору.

22 лютого 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЕйПіЕс Україна», правонаступником якого є ТОВ «Стар Інвестмент Ван», уклали договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 1183/К, відповідно до якого ТОВ «ЕйПіЕс Україна» отримало право вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором від 15 січня 2008 року № 4/КВ-08 та за договором поруки від 15 січня 2008 року № 4/Пор-08-2.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року у справі № 2610/5287/12 замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) з примусового виконання виконавчих листів № 2610/5287/12, виданих Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у цивільній справі № 2610/5287/12 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Стар Інвестмент Ван».

10 квітня 2012 року ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана) уклали договір дарування садового будинку, згідно якого дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла належний дарувальнику на праві приватної власності садовий будинок АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О. В.

Відомості про набуття відповідачем права власності на садовий будинок, який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :75:756:0038, що розташований за адресою: в АДРЕСА_1 , внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію від 10 травня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, Першою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 76/2021.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 вказано, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

До обставин, які дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17).

З матеріалів справи відомо, що на час відчуження були відсутні обмеження щодо розпорядження садовим будинком, який є предметом оспорюваного договору дарування, а також не існувало рішень суду про стягнення з поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до вказаного, оспорюваний правочин не має ознак фраудаторного договору, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору.

Суди першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що ОСОБА_2 , очевидно та поза всяким розумним сумнівом, був обізнаний про факт неповернення ним коштів за договором, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог, не врахували, що ОСОБА_2 був поручителем, а не боржником за кредитним договором, та не зазначили у своїй постанові, якими доказами підтверджується факт обізнаності ОСОБА_2 про існування заборгованості за кредитним договором та про перебування на розгляді у суді позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та не врахували, що сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/42732/21.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності та внесення майна до спадкової маси відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк