Справа №: 272/1264/24
Провадження № 2/272/169/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року

Андрушівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої - судді Чуб І.А.

секретаря судового засідання- Хитоніній М.С.,

з участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

представника органу опіки та піклування - Герасимчук А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Андрушівка в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Андрушівської міської ради Житомирської області про позбавлення батьківських прав, суд

встановив:

Представник позивача звернувся до суду в інтересах позивача із позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , щодо дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позов обґрунтовано тим, що 08.04.2009 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який 14.02.2023 року рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області було розірвано. Позивач є батьком, а відповідач є матір`ю дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту розлучення і по цей час, відповідач бачила дітей лише один раз. Відповідач не бере участі у вихованні та догляді дітей. Вона не проживає з ними разом і виявляє до них байдужість. Крім стягнених аліментів, які відповідач платила невчасно, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавала і не надає. Мати дітей не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, не бачиться з дітьми взагалі, тобто не забезпечує належного формування особистості дітей, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». В даний час діти проживають разом із позивачем та знаходяться на його утриманні та піклуванні. Позивач має всі умови для задовільного догляду та виховання дітей, що підтверджується актом обстеження умов проживання. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, що може призводити до психоемоційних та фізичних проблем у дітей, не цікавиться їхнім життям, не відвідувала і не відвідує їх вдома, у школі, не виявляє інтересу до їхнього навчання, не бере участі у святкуванні важливих подій у житті дітей, діти не отримують від матері жодного привітання, подарунку на свята чи іграшки. Все вищезазначене свідчить виключно про одне, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Підтримав подану відповідь на відзив (а.с.124-126), письмові пояснення (а.с.165-168). Пояснив, що з моменту припиненння проживання з відповідачкою з 14.02.2023 року вона не займається дітьми. Відповідач змінила місце проживання. З того часу вона не цікавиться дітьми, сплачує аліменти на утримання дітей, однак наявна заборгованість за аліментами. Він не перешкоджав спілкуванню матетрі з дітьми, проте старша дочка ОСОБА_7 не бажає спілкуватися з матір`ю, молодший син ОСОБА_8 іноді спілкується з матір`ю, проте останнім час відмовлявся підтримувати спілкуванню з нею. Просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав думку позивача, просив позовні вимоги задовольнити та позбавити відповідачку батьківських прав відносно дітей, оскільки остання не цікавиться життям дітей, частково сплачує аліменти, забезпеченням та вихованням дітей не займається, також просив врахувати висновок органу опіки та піклування та думку дочки ОСОБА_7 про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дітей.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Підтримала відзив (а.с.58-62), заперечення (а.с.154-157), письмові пояснення (а.с.185-189). Пояснила, що коли вона розлучалася з чоловіком, то діти захотіли проживати разом з батьком. Вона погодилася з цим. Спочатку вони проживали в одній квартирі, проте після сварки з свекрухою вона змушена була виїхати з квартири, де проживають діти. Проте весь час після зміни місця проживання вона намагалася спілкуватися з дітьми, цікавилася їхнім життям. З сином вона зустрічалася передавала подарунки, спілкувалася по телефону, однак донька не бажає з нею спілкуватися та зустрічатися, незважаючи на її спроби налагодити контакт з нею. Вона завжди цікавилася життям дітей, вважає, що не є поганою мамою для дітей, так склалися життєві обставини, що діти залишися проживати з батьком, проте це не підстава позбавляти її батьківських прав. На даний час вона не може спілкуватися з дітьми, оскільки діти відмовляються спілкуватися з нею.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав думку відповідачки, просив у позові відмовити в повному обсязі.

Представник органу опіки та піклування Андрушівської міської ради в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та не заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, з`ясувавши думку дитини, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим кодексом або домовленістю (договором сторін).

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язанні виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Як вбачається з положень ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Так, принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Стаття 27 Конвенції про права дитини, прийнята резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989, яка ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, визначає, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12-13).

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 14.02.2023 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 14).

Листом Андрушівської міської ради від 21.02.2023 року № 77 підтверджується, що звернення ОСОБА_1 було розглянуто та надано витяг з протоколу комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Андрушівської міської ради від 15.02.2023 року про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з якого вбачається, що було визначено місце проживання малолітніх дітей з батьком ОСОБА_1 (а.с.15-16).

З довідки № 1891 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що даною адресою зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а.с.17).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 12.11.2024, складеного спеціалітами ССД, за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . В сім"ї позитивний мікроклімат, гарні взаємовідносини. Дітям створені комфортні умови. Під час бесіди з"ясовано, що діти проживають лише з батьком. Мати дітей ОСОБА_3 проживає окремо, спілкується лише з ОСОБА_10 (а.с.18).

Із характеристики наданої ОСОБА_11 ліцеєм №2 на ОСОБА_5 видно, що вона є ученицею 10 Б класу даного навчального закладу, позитивно характеризується. Дитиною займається батько ОСОБА_12 . Дитина перебуває у супроводі батька. Мати дитини жодного разу не відвідувала батьківські збори та не цікавиться навчанням дочки (а.с. 19).

Із характеристики наданої ОСОБА_11 ліцеєм №2 на ОСОБА_6 видно, що він є учнем 5 В класу даного навчального закладу, позитивно характеризується. Дитиною займається батько ОСОБА_12 (а.с. 20).

ОСОБА_3 надає матеріальну допомогу своїм дітям, додатково до сплати аліментів, вона купує їм солодощі, подарунки, проводить з ними час на прогулянках та надає особисту матеріальну допомогу, дана інформація підтверджується копіями квитанцій, спільними фото та перепискою (а.с. 68-86)

ОСОБА_3 виконує свій обов`язок щодо утримання дітей, сплачуючи аліменти, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 29.01.2025 року № 6/7968 з лютого 2024 відповідачка постійно здійснює оплати, поступово погашаючи заборгованість, яка станом на 29.01.2024 року складає всього 4969,15 грн. (а.с. 87-89).

Витягом з інформаційно-аналітичної ситеми "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" підтверджується, що ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності не притягувалася, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с. 91).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що він проживає по сусідству з позивачем. Йому невідомо коли сторони розлучилися. На даний час діти проживають з батьком. Він матір дітей не бачив понад рік. Йому невідомо про те, чи позивач перешкоджав матері спілкуватися з дітьми. Щодо спілкування матері з дітьми йому також невідомі обставини.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та його дітей. Коли сторони проживали разом, то вони з даною сім"єю спілкувалися. Позивач з відповідачкою ОСОБА_15 ростили разом дітей, як батьки вони непогані. ОСОБА_15 більше працювала. ОСОБА_16 не працював. В період спільного проживання з ОСОБА_17 була нормальною матір"ю, вона доглядала дітей, одягала їх, купувала різні речі дітям, продукти. На даний час сторони не проживають. Діти залишися проживать з батьком. У ОСОБА_16 та ОСОБА_15 особисті проблеми між ними самими, а не проблеми участі у вихованні дітей. Вона особисто спілкувалася з сином ОСОБА_15 , то він не проти спілкування з мамою. Зі старшою дочкою спілкування не складається. Проте ОСОБА_15 постійно цікавиться справами дітей, особисто її просила декілька місяців назад по потребі купити дітям речі. Мати завжди спілкувалася з дітьми та цікавилася їхнім життям, на даний час вона у відчаї.

У судовому засіданні було з`ясовано думку неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , яка пояснила, що не заперечує щодо позбавлення матері батьківських прав відносно неї. Вказала, що вона проживає з татом та бабусею. Маму востаннє бачила на засіданні комісії. Вона не бажає спілкуватися з мамою, у них не склалися з нею відносини. Молодший брат спілкувався з мамою, зустрічався з нею. Проте, на даний час спілкування з мамою ні вона, ні брат не підтримують, мама не приймає участі в її житті.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Враховуючи наведене та керуючись найкращими інтересами дитини, суд не враховує думку дитини по суті спору, оскільки вона не відповідає її інтересам та висловлена під впливом певних зовнішніх факторів.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Андрушівської міської ради від 18.04.2025 року № 153 враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Андрушівської міської ради від 15.04.2025 року, з метою захисту прав та інтересів дітей, орган опіки та піклування міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 181-184).

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і допускається тоді, коли неможливо змінити ставлення батьків до виховання дитини.

У частині четвертій статті 19 СК України визначено, що під час розгляду судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

За таких обставин суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки він суперечить інтересам дітей та є недостатньо обґрунтованим, висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також не вказано, як позбавлення батьківських прав відповідачки буде слугувати найкращим інтересам дітей.

Так, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Проаналізувавши надані на підтвердження позову докази та надавши їм належну оцінку, суд дійшов висновку про те , що вказані докази не підтверджують обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з власними дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які залишилися проживати з батьком.

Водночас необхідно вказати, що дійсно після розірвання шлюбу відповідач не брала постійної участі у житті дітей через об`єктивні причини, оскільки залишила місце проживання разом з дітьми за адресою реєстрації через конфліктні ситуації з колишнім чоловіком та свекрухою, та в подальшому переїхала проживати до іншого населенного пункту.

Крім того, матеріалами справи та дослідженими доказами не підтверджується, що відповідач свідомо та остаточно знехтувала своїми обов`язками відносно дітей, втратила цікавість до них, а інтереси дітей вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення матері батьківських прав.

Верховний Суд наголошує, що самі по собі неприязні стосунки між батьками та вважає недосягнення ними згоди щодо порядку і способу участі у вихованні дитини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Саме по собі небажання дитини спілкуватися з одним із батьків не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Отже, небажання дітей спілкуватися з матір`ю не свідчить про ухилення нею від виконання батьківських обов`язків і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Аналогічний висновок міститься в Постанові ВС/КЦС№ 331/5427/17від 24.04.2019.

Посилання позивача в позові як підставу для позбавлення батьківських прав відповідачки те, що мати дітей має заборгованість зі сплати аліментів, яка не є значною, саме по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дітей не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо їх утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа 420/1075/17).

Суд зазначає, що позивач, при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення матері ОСОБА_3 батьківських прав щодо дітей, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

У свою чергу у даній справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах дітей зберегти зв`язок між матір`ю та дітьми, не позбавляючи ОСОБА_3 батьківських прав.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, судом у справі не встановлено.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їхньому вихованні, натомість встановлено, що між сторонами у справі існує конфлікт у відносинах, що негативно вплинуло на взаємовідносини матері з дітьми, які залишилися проживати з батьком.

Крім того, позиція відповідачки, а саме її намагання зберегти зв`язок з дітьми, та залучення до розгляду справи адвоката, надання доказів, що вона цікавиться життям своїх дітей, свідчать про те, що вона жодним чином не є тією особою, яка умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей і відносно якої є нагальна необхідність позбавлення батьківських прав щодо своїх дітей.

Зважаючи на вище наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено свідомого ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків та необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого позивач належно не аргументував.

Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідачкою від виховання дітей, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо дітей.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склалися, застосувати неможливо, а тому вважає за необхідне у позові про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відмовити, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на орган опіки та піклування за місцем реєстрації відповідачки та місцем проживання дітей контроль за виконанням відповідачкою ОСОБА_3 батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77 -81, 89, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом вжиття заходів для усунення підстав, які стали для звернення з даним позовом до суду.

Покласти на орган опіки і піклування Андрушівської міської ради Житомирської області контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків щодо дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.1 п.п.15.5 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Андрушівський районний суд Житомирської області.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа: орган опіки та піклування Андрушівської міської ради, , розташований: 13401, м.Андрушівка, пл. Т.Г. Шевченка, 1, Бердичівський район, Житомирська область.

Повне судове рішення складено 09.07.2025 року.

Суддя:І. А. Чуб