Справа №489/3500/24
Провадження № 22-ц/812/1183/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кокорєвим В.В., повний текст складено 08 травня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія», про стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (далі ТОВ «МЕК»), про стягнення коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що вони з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2020 року розірвано.

У 2018 році ними було придбано обладнання сонячної електростанції потужністю 15 кВт/год, до складу якої входить Сонячний фотоелектричний модуль Longi Solar LR-72-345w, - Fronius SYMO 15,0-3-M (15 кВт. З фази/2 трека); Електролічильник багатофункціональний Itron FCE-6000 (5/100 А) кл.1, - модем Sparklet PS 485)

Вказане обладнання було встановлено за адресою житлового будинку АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю сторін та де вони разом проживали. Оскільки право власності на вказаний будинок було зареєстроване на ОСОБА_2 , то між нею як власником приватного господарства і ТОВ «МЕК» укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01 січня 2019 року та договір про купівлі-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом від 01 січня 2019 року.

У період спільного проживання вони отримували дохід від продажу електричної енергії згенерований на сонячній електростанції. Втім після припинення шлюбних відносин, відповідач заявила, що це майно та отримувані доходи від його використання є її особистою власністю.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки, у тому числі, визнано за позивачем право власності на частину прибутку отриманого ОСОБА_2 від продажу електричної енергії за зеленим тарифом за договором купівлі-продажу від 01 січня 2019 року №СГ/174 та договором постачання електроенергії №12415312 від 01 січня 2019 року, укладений між відповідачем та ТОВ «МЕК», починаючи з 14 червня 2019 року.

Листом ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» від 10 квітня 2024 року повідомлено те, що за період з 25 червня 2019 року по 25 березня 2024 року споживачу ОСОБА_2 було сплачено за електричну енергію суму 577617,40 грн. Питання щодо отримання прибутку треба вирішувати безпосередньо з отримувачем доходу або в примусовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь частину прибутку, отриманого від продажу електричної енергії у розмірі 288808,70 грн.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 288 808 грн. 70 коп. у якості частки прибутку, отриманого від продажу електричної енергії за зеленим тарифом за договором купівлі-продажу від 01.01.2019 № СГ/174 та договором постачання електроенергії №12415312 від 01.01.2019, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» за період з 25.06.2019 по 25.03.2024 та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2888 грн. 09 коп.

Ухвалюючи рішення суд дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, вважав, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що судом першої інстанції при вирішенні справи не було вирішено в повному обсязі вичерпного переліку питань, що визначені ст. 264 ЦПК України, допущено неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильно установлені обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів та неправильного їх дослідження і не надання їм оцінки, та порушено норми матеріального та процесуального права, а тому просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так вказувала, що позивач не довів обставин і не надав належних доказів, які були б достатніми для обґрунтованого висновку про те, що наведене в позові майно, а саме сума доходу від майна згідно договору продажу електричної енергії за «зеленим тарифом» за договором купівлі-продажу від 01.01.2019 № СГ/174 та договором постачання електроенергії №12415312 від 01.01.2019, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» за період з 25.06.2019 по 25.03.2024 в поставки товару №20 від 10.10.2018, №08/20 від 17.02.2020, є майном, на яке поширюється право спільної сумісної власності подружжя. Позивачем не надано належних доказів, які були б достатніми для обґрунтованого висновку про те, що він має право саме на частину від прибутку від генерації енергії сонячної електростанції, яка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , яку остання встановила після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 .

За такого, судом першої інстанції порушено принцип рівності часток майна колишнього подружжя, порушено право власності ОСОБА_2 на майно, що придбане після розірвання шлюбу та покладено на відповідача надмірний та невиправданий обов`язок.

Зазначає, що позивачем умисно не подані документи, з яких убачається, що він не має права претендувати саме на половину суми доходу. А саме, позивачем не надано документів, які б підтвердили кількість обладнання, що було предметом поділу та бере участь в генерації електричної енергії, прибуток від якої він хоче ділити. У відповідача же ці документи відсутні та отримані були вже після рішення суду.

Судом першої інстанції помилково не взято до уваги Лист ТОВ «Солар Сервіс» наданий на запит адвоката Долгова А.Г. від 13 червня 2024 року, оскільки саме цим доказом обраховано потужність як однієї станції, яка була предметом поділу майна так і іншої яка є особистою приватною власністю відповідача. Звертає увагу суду на те, що відповідачем встановлювалися нові більш потужні модулі ніж ті, які були встановлені в період шлюбу з позивачем, що підтверджується порівняльним висновком в листі ТОВ «Солар Сервіс».

Зазначена відповідь на запит підготовлена спеціалістами з експлуатації сонячних модулів. Судом не наведено підстав не довіряти зазначеним в ній обрахункам, адже вони перебувають у взаємозв`язку з наданими на запит суду платіжними дорученнями з «ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», що маються в справі. Позивачем також це є не спростованим.

Не погоджується із твердженнями суду першої інстанції щодо того, що в договорі підряду №01/06-2021, та Додатку до цього договору відсутні відомості щодо адреси розташування комплекту обладнання сонячної станції, які відповідач встановила у 2021 році вже після розірвання шлюбу з позивачем. І того, шо такі дані не містяться і в листі ТОВ "СОЛАР СЕРВІС" від 13 червня 2024 року про перерахування суми, виплаченої за весь період роботи сонячної електростанції від дати установки.

Зазначене питання не з`ясовувалось під час розгляду справи та не оспорювалось позивачем.

Не погоджується з твердженнями суду першої інстанції щодо того, що сонячна станція визнана рішенням суду спільною частковою власністю і відповідно до ст. 358 ЦК України її використання повинно здійснюватися за згодою співвласників, тобто у випадку модернізації станції на це повинна бути надана згода іншого співвласника.

Оскільки рішенням суду визнано спільною частковою власністю лише ту станцію, яка придбана в шлюбі і яка складається сонячних монокристалічних фотогальванічних модулів в кількості 51 шт., інвертора мережевого Fronius SYMO 15,0-3-М (15 кВт. З фази/2 трека); Електролічильник багатофункціональний Itron FCE-6000 (5/100 А) кл.1, - модем Sparklet PS 485) за видатковою накладною РН -026 від 08.10.2018. Ці ж обставини встановлені і в рішенні суду від 23.02.2023. Обладнання, що придбане відповідачем після розірвання шлюбу в 2021 році за договором підряду не є спільною власністю.

Також не погоджується із твердженнями суду про збільшення потужності сонячної станції до 30 кВт та якогось погодження цього з особою яка не має права на це обладнання.

Адже до кожної сонячної станції передбачений інвертор на 15 кВт. За матеріалами справи в наявності на даний момент часу 2 установки (станції) по 15 кВт.

Звертає увагу, що технічні умови стандартного приєднання на 30 кВт відповідач отримувала в той час коли сторони не вели спільного господарства, а саме в грудні 2019 року. В той час вона тільки планувала встановлення нової станції та підготовлювала для цього документи, після отримання відповідної комерційної пропозиції.

Також не погоджується із твердженнями суду про те, що відповідачем не надано доказів того, що нею встановлено нову (додаткову) сонячну станцію, яка прийнята в експлуатацію третьою особою і виплачені відповідачу кошти включають частину коштів за електроенергію згенеровану новою (додатковою) сонячною станцією.

Адже третя особа, ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» не приймає до експлуатації сонячну станцію. Зазначає, що третя особа і не приймала в експлуатацію першу станцію, яка поділена між сторонами. Матеріалами справи це не підтверджено. А тому твердження суду в цій частині є також надуманими.

Необґрунтована відмова у прийнятті доказів та неправильне їх дослідження і не надання їм оцінки також виявилось в тому, що судом першої інстанції прийнято до уваги та не надано оцінки і не спростовано обставин придбання іншого обладнання до другої сонячної станції, на яке позивач не має прав, як відповідно і на дохід від цього майна. А саме до матеріалів справи відповідачем долучено Договір підряду від 01 червня 2021 року із якого убачається, що нею придбане обладнання сонячної станції. Обставини придбання майна після розірвання шлюбу судом не спростовано. Зазначений Договір підряду підтверджує придбання відповідачем майна.

Із відповіді на адвокатський запит АТ «Миколаївобленерго» вбачається збільшення генерації електроенергії саме після встановлення цього обладнання другої сонячної станції, що підтверджує законну позицію відповідача.

Крім цього, відповідачем наведено обставини та надано докази, що позивач ухилявся від оплати аліментів та за ці кошти, що отримувалися від оплати за поставлену за «зеленим тарифом» електричної енергії відповідач утримувала спільних з позивачем дітей, за приписами ст. 59 СК України розпоряджалась майном (отриманими коштами) враховуючи інтереси дітей, які відповідно до закону мають право користування ним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Сорочан Е.В. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа правом на подачу відзиву не скористалася.

У судовому засіаднні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник Балабан О.І. підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач та третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів до апеляційної скарги, представник відповідача додала до неї: копію запису лікаря від 29 травня 2024 року, копію картки, копію направлення, копію виписки з медичної картки, копію дослідження, копію акту, копію комерційної пропозиції, копію відповіді на адвокатський запит ТОВ СП «АПС», копію видаткової накладної, копію відповіді на адвокатський запит АТ «Миколаївобленерго», копії технічних умов, копію договору споживання від 13 грудня 2019 року, копію паспорту точки розподілу.

Колегія суддів не приймає перераховані вище та додані до апеляційної скарги докази, оскільки вони є новими доказами, так як у суд першої інстанції не подавалися стороною відповідача, вони не були предметом дослідження судом першої інстанції та сторона відповідача із будь-якими заявами щодо долучення до справи вказаних доказів до суду апеляційної інстанції не зверталася, а також не обґрунтовано та не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача. Більш того, не надведено виняткового випадку для прийняття цих доказів у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1998 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2020 року розірвано (т.1 а.с.10).

Відповідно до Договору від 01.01.2019 №СГ/174 про купівлю-продаж електричної енергії за "зеленим" тарифом до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01січня 2019 року №12415312, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», величина встановленої потужності становить: з енергії сонячного випромінювання 15,0 кВт; з енергії вітру 0 кВт.

Згідно з Додатковою угодою №1 до Договору від 01.01.2019 №СГ/174 пункт 1.1. Договору викладено в новій редакції, а саме: "...величина встановленої потужності становить: з енергії сонячного випромінювання 30,0 кВт, з енергії вітру 0 кВт...."

Як вбачається із Договору підряду №01/06-2021 від 01 червня 2021 року ОСОБА_2 доручила ТОВ "СОЛАР СЕРВІС" виконати роботи з монтажу та пуско-налагоджувальні роботи комплекту обладнання сонячної станції на Об`єкті за адресою: Україна, для підключення генеруючої установки приватного господарства, а саме: монтаж елементів конструкції для розміщення фотоелектричних модулів, монтаж та підключення сонячних ФЕМ, монтаж та підключення інвертора ,встановлення системи захисту по DC та AC, пуско-налагоджувальні роботи.

Відповідно до Додатку №1 до Договору №01/06-2021 від 01 червня 2021 року, було встановлено PV модуль JA Solar JAM72S10-405/MR 405 Wp, MBB, Mono; інвертор мережевий Fronius SYMO 15/0-3-M (15 кВт, 3 фази, 2 трекера).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2023 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 07 січня 2024 року про виправлення описки, з-поміж іншого, за ОСОБА_4 визнано право власності на частку обладнання сонячної електростанції - Сонячний фотоелектричний модуль Longi Solar LR-72-345w, - Fronius SYMO 15,0-3-M (15 кВт. 3 фази/2 трека); Електролічильник багатофункціональний Itron FCE-6000 (5/100 A) кл.1, - модем Sparklet PS 485); визнано за ОСОБА_4 право на частину прибутку отриманого ОСОБА_2 від продажу електричної енергії за зеленим тарифом за договором купівлі-продажу від 01 січня 2019 року №СГ/174 та договором постачання електроенергії №12415312 від 01 січня 2019 року, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», починаючи з 14.06.2019.

Як вбачається з листа ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» від 10 квітня 2024 року позивачу було повідомлено, що ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» за період з 25 червня 2019 року по 25 березня 2024 року споживачу ОСОБА_2 було сплачено за електричну енергію, вироблену з енергії сонячного випромінювання генеруючими установками приватного домогосподарства за «зеленим» тарифом за договором від 01.01.2019 №СГ/174 суму 577617,40 грн. (без врахування утриманого податку на доходи фізичних осіб).

Стосовно питання перерахування в подальшому частини доходу за договором від 01 січня 2019 року №СГ/174 повідомили, що здійснення такого перерахування ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» є неможливим, оскільки це суперечить умовам укладеного договору від 01 січня 2019 року №СГ/174 між Товариством та ОСОБА_2 . Питання щодо порядку отримання частини прибутку, отриманого ОСОБА_2 від продажу електричної енергії за зеленим тарифом по договору від 01.01.2019 №СГ/174 запропонували вирішити позивачу безпосередньо із отримувачем доходу ОСОБА_2 або в примусовому порядку.

Відповідно до листа ТОВ "СОЛАР СЕРВІС" від 13червня 2024 року перерахована сума, виплачена за весь період роботи сонячної електростанції від дати установки орієнтовно 15 липня 2018 року до 01 травня 2024 року, врахований відсоток розподілу майна на рівні 50% для врахування генерації сонячної електростанції, яка була додатково встановлена у серпні 2021 року ОСОБА_2 , було застосовано формулу: потужність станції, встановленої о 2018 р.*50% (потужність станції, встановленої у 2018 році + потужність станції, встановленої у 2021 році).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має законне право на отримання частини від отриманого ОСОБА_2 прибутку від продажу електричної енергії за зеленим тарифом за договором купівлі-продажу від 01.01.2019 №СГ/174 та договором постачання електроенергії №12415312 від 01.01.2019, - у розмірі 288808,70 грн. за період з 25 червня 2019 року по 25 березня 2024 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 (провадження № 61-18866св21) та від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20 (провадження № 61-19299св21).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За наведеного, доходи, отриманні за вироблену електричну енергію підлягають поділу в рівних частках між позивачем та відповідачем, як співвласників обладнання, яке її виробляє.

У справі, яка переглядається, установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу сторін, у 2018 році сторонами було придбано обладнання сонячної електростанції потужністю 15 кВт/год, до складу якої входить Сонячний фотоелектричний модуль Longi Solar LR-72-345w, - Fronius SYMO 15,0-3-M (15 кВт. З фази/2 трека); Електролічильник багатофункціональний Itron FCE-6000 (5/100 А) кл.1, - модем Sparklet PS 485)

Вказане обладнання було встановлено за адресою житлового будинку АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю сторін та де вони разом проживали. Оскільки право власності на вказаний будинок було зареєстроване на ОСОБА_2 , то між нею як власником приватного господарства і ТОВ «МЕК» укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01 січня 2019 року та договір про купівлі-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом від 01 січня 2019 року.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначала, що вже після розірвання шлюбу з позивачем нею було придбано та встановлено інше обладнання іншої сонячної станції за договором підряду №01/06-2021 від 01 вересня 2021 року за адресою житлового будинку АДРЕСА_1 - PV модуль JA Solar JAM72S10-405/MR 405 Wp, МВВ, Mono в кількості 50 шт; інвертор мережевий Fronius SYMO 15/0-3-М (15 кВт, 3 фази, 2 трекера).

Зазначене обладнання є її особистою приватною власністю, відповідно і дохід від генерації електроенергії цією установкою є виключно її особистою приватною власністю, і претендувати на нього позивач не має ніяких підстав.

Проте факт придбання і встановлення вказаного обладнання у червні 2021 року спростовується зібраними по справі доказами.

Так, відповідно до додаткової угоди № від 17 грудня 2019 року до договору купівлі-продажу від 01 січня 2019 року №СГ/174 величина встановленої потужності в енергії сонячного випромінювання було збільшено з 15 кВт до 30 кВт.

Додана до цієї додаткової угоди копія однолінійної схеми підключення генеруючої установи приватного домогосподарства з використанням мережевого інвертора від 17 грудня 2019 року за якою ОСОБА_2 погодила схему встановленої генеруючої електроустановки споживача.

Також із цієї схеми вбачається підключення генеруючої електроустановки до складу якої входить фотоелектричні панелі модуль JA Solar JAM72S10-405/MR 405 Wp, МВВ, Mono в кількості 50 шт; інвертор мережевий Fronius SYMO 15/0-3-М (15 кВт, 3 фази, 2 трекера), тобто те обладнання, яке було нібито придбано у червні 2021 року.

Однак, при вирішення спору про поділ майна подружжя у справі 489/3243/19, в частині вирішення вимоги ОСОБА_4 про визнання за ним право на частину прибутку отриманого ОСОБА_2 від продажу електричної енергії за зеленим тарифом за договором купівлі-продажу від 01 січня 2019 року №СГ/174 та договором постачання електроенергії №12415312 від 01 січня 2019 року, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», апелянт аргументів щодо розміру частки прибутку з огляду на те, що нею підключено генеруючу електроустановку до складу якої входить фотоелектричні панелі модуль JA Solar JAM72S10-405/MR 405 Wp, МВВ, Mono в кількості 50 шт; інвертор мережевий Fronius SYMO 15/0-3-М (15 кВт, 3 фази, 2 трекера), яка включена до схеми, що є додатком до вищевказаного договору не зазаначала.

В свою чергу, в договорі підряду №01/06-2021, на який посилається відповідач та Додатку до цього договору відсутні відомості щодо адреси розташування комплекту обладнання сонячної станції, які відповідач встановила у 2021 році вже після розірвання шлюбу з позивачем. Не містяться ці відомості і в листі ТОВ "СОЛАР СЕРВІС" від 13 червня 2024 року про перерахування суми, виплаченої за весь період роботи сонячної електростанції від дати установки.

Саме тому у суді першої інстанції були відсутні підстави вважати, що нарахована ТОВ "Миколаївська електропостачальна компанія" сума у розмірі 577617,40 грн. за електричну енергію, вироблену з енергії сонячного випромінювання генеруючими установками за період з 25 червня 2019 року по 25 березня 2024 року, включала в себе суму за електричну енергію, яка виробилась за допомогою генеруючих установок, які відповідач встановлювала вже після розірвання шлюбу, самостійно у 2021 році.

Посилання відповідача на те, що нею було змінено станцію, що призвело до збільшення потужності не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки суд виходить з того, що сонячна станція визнана рішенням суду спільною частковою власністю і відповідно до ст. 358 ЦК України її використання повинно здійснюватись за згодою співвласників, тобто у випадку модернізації станції на це повинна бути надана згода іншого співвласника. Як вказано вище, додатковою угодою від 17.12.2019 (тобто за час перебування в шлюбі) було збільшено потужність сонячної станції до 30 квт. Відповідачем не надано доказів того, що нею встановлено нову (додаткову) сонячну станцію, яка прийнята в експлуатацію третьою особою і виплачені відповідачу кошти включають частину коштів за електроенергію згенеровану новою (додатковою) сонячною станцією.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги вищевикладене, оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 09 липня 2025 року.