УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 643/16742/24

провадження № 61-7691ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова Станіслава Давидовича, П`ятої Харківської нотаріальної державної контори, ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Юлія Вікторівна про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У 2024 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С. Д., П`ятої Харківської нотаріальної державної контори, ОСОБА_3 , в якому просила визнати договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 в особі представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С. Д., та застосувати наслідки його недійсності; визнати договір купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю. В. та застосувати наслідки недійсності; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, запис про право власності №47599554); визнати за ОСОБА_1 право власності на квартири АДРЕСА_3 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та станом на дату подання позовної заяви належить ОСОБА_3 ; витребувати з чужого незаконного володіння квартири АДРЕСА_3 від добросовісного набувача ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1

08 квітня 2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів по справі.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 09 квітня 2025 року відповідь на відзив від 24 березня 2025 року та клопотання про долучення доказів по справі від 08 квітня 2025 року, підписані ОСОБА_5 , повернено заявникові. Роз`яснено ОСОБА_1 її право звернутися із зазначеними заявами після того, як перестануть існувати обставини, що стали підставою для їх повернення.

Не погодившись із судовим рішенням, 23 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 травня 2025 року апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що постановлена судом першої інстанції ухвала про повернення клопотання про долучення доказів та відповіді на відзив не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, томуапеляційну скаргу слід повернути особі, яка її подала.

23 червня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та направити справу для продовження розгляду в суді апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформульовано висновок про те, що до процесуальних документів, залишення без розгляду яких може бути оскаржено в апеляційному порядку окремо від рішення суду, належать заяви, подані по суті справи: позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Вказує на те, що навіть в самій ухвалі суду першої інстації від 09 квітня 2025 року зазначено, що ухвала підлягає оскарженню шляхом подання скарги до Харківського апеляційного суду протягом 15 днів, проте суд апеляційної інстанції повернув апеляційну скаргу заявниці.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3.1. рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 принцип правової визначеності передбачає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження

№14-190цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з пунктом «d» статті 5 Рекомендацій (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 7 лютого 1995 року для забезпечення того, щоби суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, державам слід відтермінувати реалізацію права на оскарження з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі. Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц (провадження № 14-37цс23) вказано, що:

«67. З урахуванням основних засад судочинства та необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд справи будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору.

68. Перелік ухвал, на які апеляційна скарга може бути подана окремо від рішення суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України. Цей перелік не є вичерпним: ухвала, зазначена в частині першій статті 353 ЦПК України, безумовно може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду; за відсутності ухвали в цьому переліку встановленню та оцінці судом підлягає те, чи перешкоджає ця ухвала подальшому провадженню в справі та/або чи може вона бути оскаржена разом із рішенням суду (тобто чи є в особи, яка подає апеляційну скаргу, можливість поновити свої процесуальні права в інший спосіб).

69. Оскільки законодавець використав категорію «заява» послідовно в дужках (а не через кому чи із застосуванням розділових сполучників) після слова «позов», то вжите в пункті 16 частини першої статті 353 ЦПК України (аналогічний за змістом - пункт 14 частини першої статті 255 ГПК України) поняття «заява» потрібно розуміти як заяву по суті справи (вид звернення до суду), яка за своїм змістом та процесуальному значенню (в частині ініціювання певного провадження) тотожна поняттю «позов».

70. Ухвала про залишення заяви про забезпечення доказів без розгляду не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, оскільки, по-перше, така ухвала відсутня в наведеному в частині першій статті 353 ЦПК України переліку, по-друге, ця ухвала не перешкоджає подальшому провадженню у справі, а заявник не позбавлений можливості включити свої заперечення на цю ухвалу до апеляційної скарги на рішення суду, ухвалене по суті спору».

У наведеній справі Велика Палата Верховного Суду також вказала, що враховуючи, що положення пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України та пункту 14 частини першої статті 255 ГПК України за своїм змістом є ідентичними, тому потрібно уніфікувати підходи у застосуванні цих норм процесуального права в судах різних юрисдикцій. З наведеною метою Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 916/1461/16, від 26 лютого 2019 року у справі № 910/12099/17, від 12 березня 2019 року у справі № 918/361/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 910/1979/19, від 24 лютого 2020 року у справі № 905/639/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 910/1846/21, від 10 листопада 2021 року у справі № 922/1543/19, шляхом його конкретизації таким чином: «Вжите в пункті 14 частини першої статті 255 ГПК України поняття "заява" потрібно розуміти як заяву по суті справи (вид звернення до суду), яка за своїм змістом та процесуальному значенню (в частині ініціювання певного провадження) тотожна поняттю "позов"».

Отже, ухвала суду першої інстанції про повернення клопотання про долучення доказів та відповіді на відзив не входить до вичерпного переліку ухвал (частина перша статті 353 ЦПК України), що підлягають оскарженню окремо від рішення суду в апеляційному порядку.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Тому апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про повернення апеляційної скарги особі, що її подала.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Результат аналізу змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У частині четвертій статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 травня 2025 року у справі № 643/16742/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко