Справа № 361/8294/24
(2/199/1688/25)
РІШЕННЯ

іменем України

04.07.2025

м. Дніпро

справа №361/8294/24

провадження № 2/199/1688/25

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

за участю секретаря Костючик В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Міністерство оборони України

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 відділ 1 Донецької області м. Добропілля

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 відділ 1 Донецької області м. Добропілля, про розірвання шлюбу та визнання особи такою, що самостійно виховує та утримує дитину,

за участю учасників справи:

представника позивача адвоката Ліфлянчик С.І.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 відділ 1 Донецької області м. Добропілля, про розірвання шлюбу та визнання особи такою, що самостійно виховує та утримує дитину.

В обґрунтування позову посилався на те, що 23.06.2021 він уклав шлюб зі ОСОБА_3 , від якого вони мають малолітню дитину доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За період шлюбних відносин між сторонами постійно виникали конфлікти, засновані на взаємному непорозумінні один одного, в результаті чого вони втратили віру в подальше сумісне життя та почуття кохання один до одного.

Шлюбні відносини між сторонами припинились з лютого 2023 року, коли відповідач виїхала проживати до Німеччини. Саме з цього часу сторони припинили вести спільне господарство та побут.

Сумісне проживання і збереження сім`ї є неможливим.

Фактично з моменту припинення шлюбних відносин, саме з лютого 2023 року, донька ОСОБА_4 проживає з батьком за адресою фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 .

За домовленістю сторін, враховуючи, що відповідач проживає в Німеччині та не планує повертатися в Україну, їх донька надалі продовжить проживати разом з батьком.

Саме позивач несе всі необхідні витрати на утримання, виховання та розвиток доньки.

ОСОБА_2 , мати дитини, проживає в іншій країні, не приймає участі у вихованні дитини, не надає позивачу ніякої матеріальної допомоги на утримання доньки.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_2 , зареєстрований Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №103, а також встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.08.2024 дану позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Добропільського міськрайонного суду Донецької області.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №2797/0/15-24 від 24.09.2024 «Про зміну територіальної підсудності судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області» з 07.10.2024 змінено територіальну підсудність судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області шляхом її передачі до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження. З Державної прикордонної служби України (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) витребувано інформацію про перетин державного кордону України громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за період з 01 лютого 2023 року по теперішній час.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2025 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ІНФОРМАЦІЯ_1 відділ 1 Донецької області м. Добропілля.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2025 закрито підготовче провадження по справі та її призначено до судового розгляду.

У судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Ліфлянчик С.І. позовну заяву підтримав з підстав викладених у ній, просив її задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 01.04.2025 на адресу суду надійшла нотаріально посвідчена заява відповідача про визнання позову.

Представник третьої особи Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився. 17.02.2025 його представником ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» надані письмові пояснення, в яких він зазначив, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_5 відділу 1 Донецької області м. Добропілля в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача. Свідок суду пояснила, що проживає разом з сином та онукою. Відповідач виїхала разом з онукою до Німеччини у червні 2022 року, потім у березні 2023 року привезла доньку в Україну, а сама знов поїхала. Наразі ОСОБА_7 не приймає участі у вихованні дитини, матеріально її не утримує. Позивач піклується про доньку та самостійно її виховує, забезпечує матеріально.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 23.06.2021, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №103.

Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Добропільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №15.

Шлюбні стосунки між сторонами остаточно припинені. Спільне господарство вони не ведуть. Заяв щодо застосування заходів до примирення сторони до суду не надали.

01.04.2025 ОСОБА_2 надала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Грищенко В.В. 27.03.2025 та зареєстровану в реєстрі за №994, у якій зазначила, що позовні вимоги про розірвання шлюбу та визнання особи такою, що самостійно виховує та утримує дитину визнає в повному обсязі, окрім цього вона не проживає з позивачем та дитиною ОСОБА_4 за фактичною адресою проживання: АДРЕСА_1 . Наразі постійно проживає за кордоном в Федеративній Республіці Німеччині за адресою: АДРЕСА_2 . Аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 не сплачує, участь у вихованні дитини не приймає.

Згідно витягу з наявної у Базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за період з 01.01.2023 по 06.01.2025, вбачається, що за цей період остання дванадцять разів перетина державний кордон України.

Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права".

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року).

При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач уже тривалий час не проживають сім`єю, мають різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо.

За таких обставин суд дійшов висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, їх шлюб необхідно розірвати.

Що стосується позовних вимог позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд зазначає наступне.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 151 СК України визначено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 по справі №201/5972/22 вказала, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Встановлення факту самостійного виховання дитини батьком не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Також у даній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини (п. 51 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (п. 52 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.10.2024 по справі № 752/5665/23 зазначено, що у даній справі заявник просить встановити факт самостійного виховання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дітей

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 2, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 у справі №638/3792/20 (провадження №61-3438сво21) зазначено, що: «предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб».

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №13/51-04 (провадження №12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При вирішенні даного спору судом також враховано правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.07.2024 по справі №127/16211/23 (61-1964 св24), відповідно до якої «спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитись з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».

З огляду на викладене, під час розгляду даної справи, судом встановлено, що спір між позивачем та відповідачем з приводу визнання ОСОБА_1 таким, що самостійно виховує та утримує доньку ОСОБА_4 відсутній, про що свідчить посвідчена приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Грищенко В.В. 27.03.2025 та зареєстровану в реєстрі за №994 заява ОСОБА_2 про визнання позову.

Крім того, позивачем не надано суду достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, що можуть свідчити про те, що відповідач ОСОБА_2 взагалі не приймає участі у вихованні їх спільної доньки.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_1 таким, що самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_4 .

У зв`язку з вищевикладеним, позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, витрати позивача зі сплати судового збору слід віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 відділ 1 Донецької області м. Добропілля, про розірвання шлюбу та визнання особи такою, що самостійно виховує та утримує дитину задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 23 червня 2021 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №103 - розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити шлюбне прізвище ОСОБА_8 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_3 .

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_4 .

третя особа Міністерство оборони України, , місцезнаходження пр. Повітрофлотський, буд.6, м. Київ, 03168.

третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 відділ 1 Донецької області м. Добропілля, ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження АДРЕСА_5 .

Суддя О.Б.Подорець