532/393/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Тесленко Т. В.,

за участю секретаря

судового засідання Климченко А. О.,

прокурора Полонської С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки цивільну справу за позовом першого заступника керівника Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області Юлії Ребрик в інтересах держави в особі Кобеляцької міської територіальної громади, Державної екологічної інспекції Центрального округу до Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Департамент екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації, Регіональний ландшафтний парк «Нижньоворсклянський», про визнання незаконним рішення, недійсним договору оренди, припинення речових прав, скасування державної реєстрації та повернення до комунальної власності земельної ділянки природно-заповідного фонду,

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області звернувся перший заступник керівника Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Кобеляцької міської територіальної громади, Державної екологічної інспекції Центрального округу, з позовом до Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Департамент екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації, Регіональний ландшафтний парк «Нижньоворсклянський», про визнання незаконним рішення, недійсним договору оренди, припинення речових прав, скасування державної реєстрації та повернення до комунальної власності земельної ділянки природно-заповідного фонду.

Позивач прохав суд визнати незаконним та скасувати рішення Кобеляцької міської ради № 17 від 19.11.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_1 . Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, визнати недійсним договір її оренди, скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, повернути земельну ділянку Кобеляцькій територіальній громаді, скасувати реєстрацію земельної ділянки, стягнути судові витрати.

24 лютого 2025 року ухвалою суду відкрито провадження в справі та призначене підготовче засідання за правилами загального позовного провадження на 18 березня 2025 року.

18.03.2025 сторони в підготовче засідання не з`явилися.

Представник позивача - прокурор Полонська С. О. надала суду заяву про можливе закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, оскільки завдання підготовчого провадження виконані.

Відповідач ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала повністю.

Від представника третьої особи Державної екологічної інспекції центрального округу надійшла заява про розгляд справи за відсутністю їх представника, позов прохав задовольнити в повному обсязі.

Від інших учасників процесу жодних клопотань, пояснень, заперечень, заяв до суду не надходило.

Оскільки всі підготовчі дії у справі виконані, спір не може бути вирішено в підготовчому засіданні, то ухвалою суду від 18.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.04.2025.

30.04.2025 сторони до суду не з`явилися.

Прокурор Полонська С. О. надала суду клопотання про відкладення розгляду справи та виклик представника відповідача ТОВ «ВІВАДО АГРО» до суду через оголошення на вебсайті Судової влади України.

Ухвалою суду від 30.04.2025 відкладено розгляд справи на 02.06.2025 та здійснено виклик представника відповідача ТОВ «ВІВАДО АГРО» до суду через оголошення на вебсайті Судової влади України.

Представник позивача - прокурор Полонська С. О. надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, прохала їх задовольнити.

30.05.2025 відповідач ОСОБА_1 надала суду заяву про визнання позовних вимог, розгляд справи прохала проводити без неї.

30.05.2025 представник відповідача Кобеляцької міської ради надав суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, з урахуванням чинного законодавства.

Від представника третьої особи Регіонального ландшафтного парку «Нижньоворсклянський» надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю.

Ухвалою суду від 02.06.2025 відкладено судове засідання на 08.07.2025 та викликано представника ТОВ «ВІВАДО АГРО» до суду через оголошення на вебсайті Судової влади України.

08.07.2025 відповідачі Кобеляцька міська рада Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО», будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Відзив на позов не подали, будь-яких заперечень проти позову, заяв, клопотань чи пояснень щодо позовних вимог по суті до суду не надали.

Від представника Державної екологічної інспекції центрального округу надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, позов прохав задовольнити в повному обсязі (а.с.204 т. 1).

Представник третьої особи РЛП «Нижньоворськлянський» - Шуліка О. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, розглянув та дослідив матеріали справи, та вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що рішенням Полтавської обласної ради від 24.12.2002 «Про оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення» організовано регіональний ландшафтний парк «Нижньоворсклянський» без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів загальною площею 23 200 га.

РЛП «Нижньоворсклянський» розташований на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області (до зміни адміністративно-територіального устрою Полтавської області на території Лучківської, Вільховатської, Орлицької, Придніпрянської (Радянської), Світлогірської сільських рад Кобеляцького району Полтавської області).

Парк входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання і є складовою частиною світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Територія парку має важливе значення, як ділянка найменш порушених природних наземних і водних екосистем центральної та гирлової частини пониззя р. Ворскла з острівною системою Кам`янського водосховища, де виявлена значна кількість регіонально рідкісних та занесених до Червоної книги України видів тварин і рослин, а також види, занесені до Європейського Червоного списку.

Разом з тим установлено, що рішенням десятої позачергової сесії восьмого скликання Кобеляцької міської ради № 3 від 18.06.2021, попри вимоги природоохоронного законодавства, з перевищенням повноважень надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів для ведення особистого селянського господарства.

На підставі розробленого проекту землеустрою державним кадастровим реєстратором відділу у Кобеляцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області 12.12.2022 проведено державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 2 га та присвоєно їй кадастровий номер :00:007:0179 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Згодом рішенням Кобеляцької міської ради від 19.11.2021 №17 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та надано їй у власність ділянку площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 для ведення особистого селянського господарства.

На підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Е. Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.12.2022 № 48743210 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179.

В подальшому, ОСОБА_1 передала згадану вище земельну ділянку в оренду ТОВ «ВІВАДО АГРО», що підтверджується рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Е. Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.04.2023 № 49919415 згідно договору оренди від 10.04.2023.

При цьому, вказану земельну ділянку надано у власність ОСОБА_1 та передано в оренду як землі сільськогосподарського призначення. Водночас, земельна ділянка з кадастровим номером :00:007:0179, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 та перебуває в оренді у ТОВ «ВІВАДО АГРО», розташована в межах об`єкта природно-заповідного фонду РЛП «Нижньоворсклянський».

Належність спірної земельної ділянки до складу території РЛП «Нижньоворсклянський» підтверджується такими доказами:

- матеріалами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :00:007:0179, в якому прямо вказано, що вся земельна ділянка потрапляє в межі об`єкту природно-заповідного фонду;

- листами ДП «Центр державного земельного кадастру» від 08.06.2023 № 1/333 та від 08.09.2023 № 2.1/430 з відповідними графічними матеріалами, відповідно до яких спірна земельна ділянка розташована в межах РЛП «Нижньоворсклянський» відповідно до проекту землеустрою з організації та встановлення меж РЛП «Нижньоворсклянський», який розроблявся ДП «Центр державного земельного кадастру» в 2012 році з винесенням меж Парку в натуру. Зазначений проект отримав, зокрема, погодження відділу Держгеокадастру у Кобеляцькому районі № 213 від 24.12.2015 та Вільховатської сільської ради від 20.12.2013;

- листом Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації від 11.09.2023 № 4000/04.3-09, відповідно до якого спірна ділянка, окрім інших, входить до РЛП «Нижньоворсклянський» відповідно до проекту його створення.

Наведені докази, у тому числі картографічні матеріали, на яких доступно для візуального сприйняття, зображено накладення площі земельної ділянки та меж території РЛП «Нижньоворсклянський», у сукупності та взаємному зв`язку підтверджують, що спірна ділянка площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179, яка набута у приватну власність ОСОБА_1 та передана нею в оренду ТОВ «ВІВАДО АГРО», входить у межі цього об`єкта і за своїми характеристиками належить до земель природно-заповідного фонду.

Суд встановив, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбулася з порушенням вимог законодавства з огляду на таке.

Статтею 178 ЦК України, яка регулює питання оборотоздатності об`єктів цивільних прав, передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті.

Відповідно до ч. 2 цієї статті види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено обороноздатні), встановлюються законом.

Визначення на законодавчому рівні об`єктів, що обмежені в обороті і не можуть перебувати у приватній власності, є умовою дотримання конституційного режиму права власності на зазначені об`єкти.

Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається законодавчими актами, зокрема Конституцією України, ЗК України, іншими законами. Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності. У свою чергу, неможливість існування у таких об`єктів приватного власника унеможливлює виникнення у них нового володільця.

Відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Отже, заволодіння приватними особами землями природно-заповідного фонду є неможливим.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі природо-заповідного та іншого природоохоронного призначення (ст. 19 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України передбачено, що землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Аналогічний зміст має ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

Згідно зі ст. 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Положеннями ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що регіональні ландшафтні парки належать до природно- заповідного фонду України.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» регіональні ландшафтні парки є природоохоронними рекреаційними установами місцевого чи регіонального значення, що створюються з метою збереження в природному стані типових або унікальних природних комплексів та об`єктів, а також забезпечення умов для організованого відпочинку населення.

Регіональні ландшафтні парки організовуються з вилученням або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

В разі необхідності вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів для потреб регіональних ландшафтних парків провадиться в порядку, встановленому законодавством України.

На регіональні ландшафтні парки покладається виконання таких завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів та об`єктів; створення умов для ефективного туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів і об`єктів; сприяння екологічній освітньо-виховній роботі.

Отже згідно з наведеними положеннями ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» регіональні ландшафтні парки належать до природно-заповідного фонду України.

Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.

За ст. 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення.

Частиною 3 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду для сільськогосподарських потреб, будь-яка діяльність може здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню таких територій.

Відповідно до ст. ст. 53, 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.

Зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до ст. ст. 51 53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.

Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.

За ст. 3 указаного Закону, екомережа це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні.

У ст. 4 цього Закону зазначено, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України, підлягають особливій державній охороні.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто відповідно до ст. 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів.

Розташування земельної ділянки з кадастровим номером :00:007:0179 у межах РЛП «Нижньоворсклянський» згідно з чинним законодавством свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює передання цієї ділянки у приватну власність з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства після створення парку.

Це твердження узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 487/10127/14-ц, від 09.12.2020 у справі № 676/190/18, від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19, від 16.09.2022 у справі № 752/3090/19), відповідно до якої земельна ділянка, що перебуває в обмеженому обороті, не може передаватись у приватну власність.

Наведена практика Верховного Суду свідчить про запровадження юридичної конструкції, за якою землі, перехід права володіння якими до фізичних та юридичних осіб неможливий, зважаючи на пряму вказівку законодавця, вважаються такими, що залишилися у володінні законного власника (держави або територіальної громади), і в такому разі їх державна реєстрація, використання і розпорядження іншою особою розцінюються як триваюче порушення прав власника, не пов`язане з позбавленням права володіння.

Так, Верховним Судом застосовано зазначений підхід в основному при визначенні режиму земель водного фонду. Водночас, оскільки землі природно-заповідного й водного фондів мають аналогічні обмеження щодо оборотоздатності, указана юридична конструкція підлягає застосуванню для кваліфікації спірних правовідносин і в цій справі.

Про правильність такої позиції свідчать постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19 та від 16.09.2022 у справі № 752/3090/19.

Цільове призначення спірної земельної ділянки фактично було змінено при її переданні у власність ОСОБА_1 рішеннями Кобеляцької міської ради від 18.06.2021 та від 19.11.2021, у яких зазначено, що земельна ділянка передається для ведення особистого селянського господарства.

Згадана земельна ділянка не належить до земель сільськогосподарського призначення, оскільки, за інформацією ДП «Центр державного земельного кадастру» від 08.06.2023 № 1/333 та від 08.09.2023 № 2.1/430, Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації від 11.09.2023 № 4000/04.3-09, вона розташована в межах об`єкту природно-заповідного фонду.

Незважаючи на те, що Кобеляцька міська рада віднесла належність вказаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єкта природно-заповідного фонду, і спеціальним режимом такої території.

У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 викладені висновки про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування. Неприйняття місцевою радою рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим.

Ураховуючи наведене, земельна ділянка з кадастровим номером :00:007:0179, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , з огляду на імперативні вказівки законодавця належить до земель природно-заповідного призначення у зв`язку з розташуванням на ній об`єкта природно-заповідного фонду РЛП «Нижньоворсклянський», що узгоджується із зазначеними вище висновками Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №813/4701/16.

Окрім того, у постанові від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 Верховний Суд вказав, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.

Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Так, за ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду це сукупність науково-обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.

Положеннями ч. 1 ст. 24 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що на території регіональних ландшафтних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей проводиться зонування з урахуванням вимог, встановлених для територій національних природних парків.

Статтею 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що в межах господарської зони забороняються рубки головного користування і проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об`єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, встановлених для зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників.

Аналогічні положення містяться і в розділі 6 вказаного вище Проєкту, у якому зазначено, що у межах господарської зони проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об`єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська діяльність здійснюється з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища.

Проєктом створення передбачено, що в господарській зоні, зокрема, забороняється: проведення меліоративних та інших гідротехнічних робіт, крім запланованих та тих, що проводяться; збір і знищення рідкісних і зникаючих видів рослин та тварин; руйнування гнізд, збір яєць диких птахів, руйнування нір та інших місць мешкання диких тварин; спалювання сухої трави, очерету тощо.

Згідно з проєктом створення, господарська, освітня, наукова та інша діяльність, яка не суперечить меті і завданням, передбаченим Положенням про РЛП «Нижньоворсклянський», проводиться із додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до Положення про регіональний ландшафтний парк «Нижньоворсклянський», затвердженого в новій редакції наказом Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної адміністрації № 3 від 26.05.2021, територія РЛП «Нижньоворсклянський» із додержанням вимог, встановлених Законом України «Про природно-заповідний фонд України» та іншими актами законодавства може використовуватись: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Метою створення РЛП «Нижньоворсклянський» є: а) вивчення та збереження в природному стані ділянки типових і унікальних найменш порушених природних наземних і водних екосистем центральної та гирлової частини пониззя р. Ворскла з острівною системою Дніпродзержинського водосховища, де виявлена значна кількість регіонально рідкісних та занесених до Червоної книги України видів тварин і рослин, а також види, занесені до Європейського Червоного списку; б) комплексне вирішення питань охорони типових та унікальних ландшафтів, об`єктів живої природи на фоні проведення широкої науково-дослідницької, освітньої, виховної та пропагандистської роботи; в) забезпечення умов для організованого відпочинку населення.

На території РЛП «Нижньоворсклянський», відповідно до п. 4.2.1. Положення, забороняється, зокрема, будь-яка господарська та інша діяльність, які суперечать меті і завданням Парку, що встановлені Законом України «Про природно-заповідний фонд України», іншим законодавством та не погоджені з місцевим органом охорони навколишнього природного середовища (в установлених законодавством випадках із Мінприроди України) і з спеціальною адміністрацією РЛП «Нижньоворсклянський». А п. 4.2.25 Положення прямо заборонено відведення території Парку для потреб, не передбачених законодавством України і цим Положенням.

Тому передача у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :00:007:0179, розташованої в межах Регіонального ландшафтного парку «Нижньоворсклянський» для ведення особистого селянського господарства не відповідає меті створення та допустимим видам використання території об`єкту природно-заповідного фонду.

Встановлене спірній земельній ділянці цільове призначення для ведення особистого селянського господарства жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її справжнього використання за таким призначенням, оскільки з часу створення у 2002 році РЛП «Нижньоворсклянський» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

Щодо обґрунтування підстав для повернення земельної ділянки та способу захисту встановлено таке.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено у ст. ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Способи захисту суб`єктивних земельних прав слід розуміти як закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель як об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлено законодавством і до внесення відповідних змін до законодавства є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права повинна відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежно оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами.

При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

У разі протиправного передання цих об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їхній правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача щодо створення позивачу перешкод у здійсненні цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.

При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може охоплювати не тільки фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та у постановах Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 676/2332/18, від 10.02.2021 у справі № 449/723/17 зазначені можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме шляхом оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 викладено висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).

Тому, власник і законний володілець земельної ділянки, яка входить у межі об`єкта природно-заповідного фонду, яким у цій справі є Кобеляцька міська територіальна громада, може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути цю ділянку.

Земельна ділянка з кадастровим номером :00:007:0179 наразі зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , проте з огляду на законодавство вона не може перебувати у приватній власності з виникненням приватного володільця, тому права територіальної громади на реалізацію всіх правомочностей щодо земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом повернення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 у комунальну власність.

Такі твердження узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц та від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

Передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду, а тому її правовий режим регулюється, крім земельного, також природоохоронним законодавством.

Статтею 3 ЗК України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відносини в галузі охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення його природних комплексів регулюються Законами України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про природно-заповідний фонд України» та іншими актами законодавства України.

Частиною 1 ст. 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Як зазначалося, спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності, входить в межі об`єкта природно-заповідного фонду РЛП «Нижньоворсклянський», а отже, належить до тих земель, які згідно зі ст. 178 ЦК України, ст. 83 ЗК України не можуть бути надані у приватну власність громадянину для ведення особистого селянського господарства.

За ч. 2 ст. 20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування.

За ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 у справі 488/402/16-ц, вимогу про скасування рішення про передачу земельної ділянки можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оспорювання речового права, що виникло внаслідок реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного суду від 19.01.2022 у справі № 592/10260/16.

У постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду виклала висновок про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які спрямоване, тому його оскарження має на меті не позбавлення рішення юридичної сили, а захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення).

Як вже було вказано, спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності, входить в межі об`єкта природно-заповідного фонду, а отже, відноситься до тих земель, які згідно зі ст. 178 ЦК України, ст. 83 ЗК України не можуть бути надані у приватну власність громадянину для ведення особистого селянського господарства.

Також, всупереч п.п. а) п. 1-2 Прикінцевих Положень Закону України «Про землеустрій», проєкт землеустрою щодо відведення спірної ділянки не погоджений Департаментом екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації та всупереч вимогам ч. 7 ст. 20 та ч. 8 ст. 123 ЗК України, зміна цільового призначення спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду, внаслідок якої ділянка виведена зі складу такої категорії, відбулася без погодження з Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 141 ЗК України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, визначених законом.

За ст. 149 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально.

За п. «г» ч. 1 ст. 150 ЗК України, до особливо цінних земель, зокрема, належать землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у п. «г» ч. 1 цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 7 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом "б" частини першої статті 150 цього Кодексу, - з Кабінетом Міністрів України.

Зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок яких земельні ділянки виводяться із складу таких категорій (крім зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення для розміщення на них лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури), а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом "б" частини першої статті 150 цього Кодексу, здійснюються за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 8 ст. 123 ЗК України, якщо земельна ділянка надається у користування за рішенням Кабінету Міністрів України або за погодженням з Кабінетом Міністрів України, погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (крім проектів землеустрою щодо відведення у користування земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) подається відповідно до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, які розглядають його і в місячний строк подають зазначений проект зі своїми пропозиціями до Кабінету Міністрів України для прийняття відповідного рішення.

Отже, законодавцем визначено, що вилучення земель природно-заповідного фонду на час виникнення спірних правовідносин мало здійснюватися за погодженням з РЛП «Нижньоворсклянський», Департаментом екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації, Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України.

У спірних правовідносинах вилучення земельної ділянки з кадастровим номером :00:007:0179 зі складу природно-заповідного фонду у встановленому законодавством порядку не погоджувалося.

Кобеляцька міська рада в односторонньому та позасудовому порядку з перевищенням наданих законом повноважень незаконно вилучила спірну земельну ділянку із земель природно-заповідного фонду та передала її у приватну власність ОСОБА_1 .

Крім того, відведення за рахунок земель природно-заповідного фонду земельної ділянки у власність фізичній особі супроводжувалось фактичною незаконною зміною цільового призначення цієї ділянки всупереч ч. 1 ст. 20 ЗК України, без необхідних погоджень органів контролю.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 виклала висновок про те, що положення розділу II «Землі України» ЗК України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Також у постанові від 03.09.2020 № 911/3306/17 Верховний Суд зазначив, що держава, втручаючись у права щодо земельних ділянок, зокрема тих, які перебувають під посиленою правовою охороною, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні майна не на шкоду людині та суспільству і ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок.

Тобто вирішення питання щодо зміни цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного, природоохоронного та іншого законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів.

Статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено обмеження щодо видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Використання таких територій можливе лише у спосіб, який не суперечить їхньому цільовому призначенню, а також установленим вимогам щодо їх охорони і відтворення.

Частиною 1 ст. 20 та ч. 7 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що передання у власність земельних ділянок громадянам і юридичним особам зі зміною їхнього цільового призначення здійснюється за проєктами землеустрою.

Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 ЗК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду, підлягає погодженню із структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.

При цьому, за інформацією Полтавської обласної військової адміністрації, їй не було відомо про передання цих земель у приватну власність.

Крім того, законодавством встановлено особливий порядок втрати територіями статусу об`єкта природно-заповідного фонду. Так, для зміни меж, категорії та скасування статусу територій природно-заповідного фонду вимагається дотримання такої самої процедури, яка встановлена ст. ст. 5153 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» для створення цих об`єктів, а також погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, та наявність відповідного експертного висновку, який би засвідчив втрату територією тієї природоохоронної, наукової, естетичної чи іншої цінності, яка стала підставою для її заповідання.

Однак Кобеляцькою міською радою прийнято оскаржуване рішення за відсутності погоджень уповноважених державних органів з порушенням вимог ст.ст. 20, 118, 123, 186-1 ЗК України, ст. ст. 5154 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», та ці протиправні дії призвели до фактичного зменшення території РЛП «Нижньоворсклянський».

Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади в межах його повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Кобеляцька міська рада мала відмовити в наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки вона входить у межі РЛП «Нижньоворсклянський» та належить до земель природно-заповідного фонду, які не можуть передаватися у власність.

Як убачається із вказаних вище норм законодавства, стосовно земель природо-заповідного фонду закон установлює пріоритет державної, комунальної власності над приватною.

Право комунальної власності на спірну ділянку не могло припинитися внаслідок рішення органу місцевого самоврядування, який відповідно до своєї компетенції не наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками природно-заповідного фонду без погодження з уповноваженими органами. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19.

Оскільки спірна земельна ділянка має природно-заповідне призначення, Кобеляцька міська рада при наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення землі перевищила свої повноваження.

Незаконні дії Кобеляцької міської ради призвели до зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення.

Положеннями ст. 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади про надання (передання) земельних ділянок громадянам, угод щодо земельних ділянок та для відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно з ч.ч.1, 4, 7, 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюється державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

За ч. 1 ст. 22 Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству.

Положеннями ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Також, згідно з ч. 13 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Оскільки документи, подані для державної реєстрації спірної земельної ділянки не відповідали вимогам законодавства, то державний кадастровий реєстратор на підставі ч. 6 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» зобов`язаний був відмовити у такій реєстрації.

Враховуючи те, що рішення Кобеляцької міської ради від 19.11.2021 про надання спірної земельної ділянки з кадастровим номером :00:007:0179 у власність ОСОБА_1 стосується земель природно-заповідного фонду, які не можуть бути передані у приватну власність і без погодження уповноважених органів, таке рішення суперечить ст.ст. 20, 116, 122, 123, 141, 149, 150 ЗК України та порушує інтереси держави, що згідно зі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. ст. 21, 152, 155 ЗК України є підставою для визнання його незаконним з одночасним скасуванням державної реєстрації земельної ділянки від 25.10.2021 у Державному земельному кадастрі відповідно до ч. 10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ч. 13 ст. 79-1 ЗК України.

Обґрунтування недійсності правочину, за умовами якого земельна ділянка природно-заповідного фонду передана в оренду приватному підприємству з метою ведення сільського господарства полягає в такому.

Зазначені окружною прокуратурою обставини доводять, що ОСОБА_1 на підставі незаконного рішення Кобеляцької міської ради набула право власності на спірну земельну ділянку. На підставі договору від 10.04.2023 земельну ділянку передано в оренду ТОВ «ВІВАДО АГРО» строком на 49 років, яка згідно з вимогами ст. 83 ЗК України взагалі не могла бути предметом таких правочинів між приватними особами.

Отже, вказана земельна ділянка не вибула з володіння держави та територіальної громади, а її зареєстрований власник змінився лише формально. Проте існування договору оренди є юридичною перешкодою в реалізації державою (територіальною громадою) правомочностей користування та розпорядження землею, оскільки ТОВ «ВІВАДО АГРО» за відсутності рішення суду про визнання цього договору недійсним може ставити вимогу про продовження правовідносин оренди з дійсним власником земельної ділянки навіть після повернення її у комунальну власність.

За ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угод недійсними.

У ст. 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК України).

Зміст ст. ст. 203, 215 ЦК України свідчить, що недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, зокрема дефектів (незаконності) змісту, форми, суб`єктного складу, волевиявлення тощо.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладання) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторін і яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оспорювати правочин можуть не лише сторони, а й заінтересована особа, яка не була його стороною, проте її власний інтерес полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

За ст. 3 Закону України «Про оренду землі», об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

У ст. 4 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таке право вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Договір оренди є правочином щодо розпорядження майном, а тому правом на його укладання, за ст. ст. 317, 319 ЦК України, наділений лише законний власник майна, тобто особа, що має всі правомочності щодо майна (користування, розпорядження та володіння).

Крім того, з урахуванням змісту ст. 178 ЦК України щодо неможливості вільного відчуження обмежених в цивільному обороті об`єктів право власності на майно набувається та право користування переходить від однієї приватної особи до іншої лише у тому разі, якщо майно не має передбачених законодавством обмежень в оборотоздатності.

З урахуванням укладення договору оренди від 10.04.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ «ВІВАДО АГРО», убачається належність земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 на праві власності орендодавцю.

Проте право власності на спірну земельну ділянку належить територіальній громаді та з огляду на вимоги закону приватна особа не може набути право власності на неї, що беззаперечно підтверджує незаконність подальшого передання цієї земельної ділянки в користування ТОВ «ВІВАДО АГРО», оскільки укладати договір оренди землі може лише законний власник майна.

Також у договорі оренди вказано на відсутність обставин, які б перешкоджали вчиненню правочину та які обмежують можливість використання земельної ділянки за цільовим призначенням, що суперечить вимогам ст. 178 ЦК України, ст. ст. 43, 44, 83 ЗК України, ст. ст. 5, 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. ст. 3, 7, 9, 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», які підтверджують статус зазначеної ділянки як обмежено обороноздатної і такої, що не може бути предметом договору оренди.

Тому, оскільки при укладанні спірного договору та угоди про внесення змін до нього наведених вище вимог ЦК України, ЗК України,

Законів України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про природно-заповідний фонд України» не дотримано, є визначені ст. ст. 203, 215 ЦК України правові підстави для визнання правочину недійсним.

Окремо варто звернути увагу на те, що наявність спірного договору перешкоджає територіальній громаді в особі Кобеляцької міської ради у реалізації від імені держави правомочностей користування і розпорядження майном, оскільки з огляду на положення ст. 148-1 ЗК України у разі повернення спірної земельної ділянки у власність територіальної громади до Кобеляцької міської ради перейдуть права та обов`язки за чинним договором оренди щодо такої земельної ділянки.

З огляду на викладене, враховуючи недотримання вимог законодавства при укладанні договору оренди та внесенні змін до нього, а також його спрямованість на перешкоджання законному власнику ділянки в реалізації права власності, наявні правові підстави для усунення Кобеляцькій міській територіальній громаді перешкод у користуванні ділянкою шляхом визнання договору оренди від 10.04.2023 недійсним.

Першочергово задоволення цієї вимоги призведе до усунення юридичних перешкод у реалізації права власності, унеможлививши вчинення ТОВ «ВІВАДО АГРО» будь-яких юридично значимих дій на підставі цього договору та створення додаткових перешкод законним власникам спірної земельної ділянки у реалізації прав щодо неї шляхом, зокрема, відчуження майна, укладання щодо нього інших договорів, що передбачатимуть використання ділянок, проведення реєстраційних дій, об`єднання, поділ ділянок, отримання дозвільних документів на будівництво тощо.

Такий спосіб захисту повністю відповідає критерію ефективності, оскільки співвідноситься зі змістом права, за захистом якого звертається позивач, характером порушення цього права та спричиненими цим порушенням наслідками.

Використання цього способу захисту якнайкраще забезпечить відновлення відповідних прав та інтересів держави, оскільки ця позовна вимога за своєю правовою природою є вимогою про усунення перешкод у користуванні майном і правовим наслідком її задоволення є створення територіальній громаді належних умов і можливостей для повноцінного використання та розпорядження земельною ділянкою площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179.

У постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду виклала висновок про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які спрямоване, тому його оскарження має на меті не позбавлення рішення юридичної сили, а захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення).

Аналогічно у випадку із вказаним вище договором його існування зумовлює стан юридичної невизначеності. Визнання спірних правочинів недійсними належним чином захистить інтерес держави у юридичній визначеності та усуне правові невідповідності у статусі відчужених ділянок, що свідчить про негаторний характер таких позовних вимог.

Належність вимог про визнання правочинів недійсними до негаторних вбачається також зі змісту постанов Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14 та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, згідно з якими власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, оспорюючи договори або інші правочини.

Щодо скасування державної реєстрації права приватної власності та права оренди на спірну земельну ділянку суд встановив таке.

За ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.

Пунктом 2 ч.1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що суб`єкти державної реєстрації здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про: скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 354/397/17.

Крім того, потрібно зазначити, що навіть у випадку якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову.

Вказана позиція також викладена в постановах Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 22.08.2018 № 925/1265/16, від 04.08.2018 у справі № 915/127/18, Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 915/572/17.

Право ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, виникло на підставі оскаржуваного рішення Кобеляцької міської ради № 17 від 19.11.2021, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га та передачі йому у власність для ведення особистого селянського господарства, що вказує на те, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну земельну ділянку, від держави протиправно, з порушенням встановленої законом процедури та вказане право у останнього, на законних підставах не виникло, тому передача в оренду спірної земельної ділянки ТОВ «ВІВАДО АГРО» є незаконною.

Оскільки відповідно до вимог ст. 125 ЗК України право власності та право оренди на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, усунення порушень закону у даному випадку можливе шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності та права оренди на спірну земельну ділянку.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до ст. 16 ЦК України, в тому числі шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з одночасним припиненням речових прав на неї.

Отже, ефективним способом захисту порушених прав у цьому випадку є також скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за номером 48703676 від 12.12.2022 за ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179, яка розташована в адміністративних межах Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Е.Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.12.2022 індексний номер рішення № 65779950 та припинення права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ «ВІВАДО АГРО», зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Е.Т. від 10.04.2023 індексний номер рішення 49919415, з одночасним припиненням права оренди ТОВ «ВІВАДО АГРО» спірної земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080).

Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Право прокурора звертатися до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За ч. 4 ст. 56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № № 3-рп/99 зазначено, що поняття «інтереси держави» є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор або його заступник самостійно визначає, посилаючись на законодавство, підстави подання позову, вказує, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Так, п. 3 цього рішення суд, не пов`язуючи поняття з конкретними нормами, які підлягають тлумаченню, вказує, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих за захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства, зокрема спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду, порушення ґрунтового покриву (розорювання, дискування) якої заборонено законом.

За ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду це сукупність науково-обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.

Позов прокурора про повернення державі спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду (особливо цінні землі) спрямований на збереження екосистеми України, захист довкілля і реалізацію екологічних прав громадян, а також контроль за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства.

Позитивні зобов`язання держави у сфері охорони навколишнього природного середовища закріплені у ст. 50 Конституції України, ст. ст. 10, 11 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», Законі України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» та інших нормативно-правових актах. Незважаючи на те, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо не закріплює право на безпечне довкілля, питання щодо його захисту та впливу екологічних факторів на людину дедалі частіше стають предметом розгляду Європейським судом з прав людини, у тому числі у справах проти України.

Тому, держава з метою захисту екосистеми України та дотримання екологічних прав громадян зобов`язана забезпечити належну охорону земель природно-заповідного фонду, у тому числі спірної земельної ділянки, яка входить у межі РЛП «Нижньоворсклянський». Виконання таких зобов`язань якнайкраще відповідає громадським інтересам, оскільки це сприятиме не лише збереженню унікального об`єкта екосистеми і стабільності навколишнього природного середовища, а й дасть населенню доступ до виняткового за красою та різноманітністю природного комплексу.

У випадках, коли правопорушення стосується інтересів великої кількості громадян або потрібно захистити інтереси держави, підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, є виправданою (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Менчинська проти Російської Федерації», «Бацаніна проти Росії»).

За таких обставин наявні підстави для захисту порушених інтересів держави та суспільства прокурором.

Державна екологічна інспекція Центрального округу, як міжрегіональний територіальний орган Держекоінспекції, відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію Центрального округу, затвердженого Наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 № 30, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами-нерезидентами вимог законодавства, у тому числі про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема щодо додержання режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду; звертається до суду із позовом щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища; вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах.

Зазначені приписи цілком корелюються із Положенням про Державну екологічну інспекцію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 № 275, та Положенням про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженим наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 07.04.2020 № 230.

За таких обставин, Державна екологічна інспекція Центрального округу є органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження щодо захисту порушених інтересів держави у зазначених правовідносинах.

На підставі викладеного, ураховуючи важливість вирішення проблеми збереження об`єктів природно-заповідного фонду, Решетилівською окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Державної екологічної інспекції Центрального округу направлено лист № 56/2-7514 вих.24 від 29.11.2024 з пропозицією вжити заходів цивільно-правового характеру щодо повернення до комунальної власності земельних ділянок природно-заповідного фонду, розташованих на території регіонального ландшафтного парку «Нижньоворсклянський».

Однак Держекоінспекція до суду з позовом про повернення у комунальну власність спірної земельної ділянки до цього часу не звернулася. Наведене підтверджується листом №.07-08.6060 від 10.12.2024.

Тобто, незважаючи на очевидність порушення інтересів держави, Державною екологічною інспекцію Центрального округу заходів щодо звернення до суду не вжито, що свідчить про нездійснення захисту інтересів держави.

Ураховуючи те, що спірна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду, яка перебуває під особливою охороною держави, невжиття уповноваженим органом протягом розумного строку, після отримання повідомлення про наявність порушень інтересів держави, заходів щодо їх поновлення є підставою для звернення прокурора до суду.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 № 912/2385/18.

Більше того, як зазначено в п. 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18, факт не звернення до суду відповідного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що узгоджується з нормами національного законодавства та практикою Європейського суду з прав людини.

Водночас, статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Згідно з положеннями ст. ст. 83, 122 ЗК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб та відповідно є суб`єктами владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник (пункти 7.18 - 7.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 № 483/448/20, постанови від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України).

У цьому випадку інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного рішення. Оскільки саме цей орган (Кобеляцька міська рада) допустив порушення інтересів у спірних правовідносинах, то він не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто прокурор в даному випадку звернувся до суду з відповідним позовом також як самостійний позивач.

Водночас, в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009, № 7-рп/2009, Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Тому, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Такі ж висновки знайшли своє відображення у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду України справа № 698/119/18 від 15.01.2020.

Оскільки повноваження органів влади та місцевого самоврядування, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади чи місцевого самоврядування здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 69).

При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

Враховуючи, що Кобеляцька міська рада є одним із учасників спірних правовідносин, яким допущено порушення державних інтересів, вказаний орган виступає відповідачем у даній справі. Діюче процесуальне законодавство України не дозволяє одній особі одночасно виступати в якості позивача та відповідача.

Аналогічного висновку дійшов і Східний апеляційний господарський суд у своїй постанові від 31.10.2019 у справі № 917/587/19 та Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.

Отже, прокурор у цій справі набуває статусу позивача, оскільки Кобеляцька міська рада є одним із співвідповідачів, рішення якої оскаржується в судовому порядку.

Окреслена правова позиція знайшла своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі 922/2244/19, аналогічна правова позиція щодо застосування приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладена у постановах Верховного Суду від 26.08.2020 у справі № 908/684/19, від 17.06.2020 у справі № 545/275/19, від 25.08.2020 у справі № 707/2825/18, у справі № 698/119/18 від 15.01.2020.

У такому випадку оспорюване рішення прийняте Кобеляцькою міською радою як органом місцевого самоврядування, який від імені територіальної громади здійснює права розпорядника землями комунальної власності та враховуючи, що відсутній орган, уповноважений на перегляд чи скасування рішення селищної ради, у Полтавської обласної прокуратури наявні підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді, що полягають в необхідності забезпечення належного правового регулювання питань надання у користування спірної земельної ділянки, тому даний позов пред`являється в порядку ч. 5 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурором також як позивачем, окрім Державної екологічної інспекції Центрального округу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.01.2021 у справі №922/3272/18, захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним, а порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.

Отже, звернення прокурора до суду у цій справі слугує меті захисту суспільного інтересу у такій важливій сфері, як дотримання органами місцевого самоврядування вимог законодавства про природно-заповідний фонд та охорону навколишнього природного середовища, а тому прокурор, звертаючись до суду з цим позовом, діє відповідно до вимог статті 56 Цивільного процесуального кодексу України та частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Взявши до уваги викладене вище, вважаю, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в суді, тому потрібно:

- визнати незаконним та скасувати рішення Кобеляцької міської ради № 17 від 19.11.2021 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080);

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 від 10.04.2023, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО» (вул. Колгоспна, 14 б, с. Підгора, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39200 );

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО» (вул. Колгоспна, 14 б, с. Підгора, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39200, ) та припинити право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО» на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080);

- повернути Кобеляцькій територіальній громаді у комунальну власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179, вартістю 50 052,60 грн, яка розташована на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області із володіння ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080);

- скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з одночасним припиненням усіх речових прав на неї.

В порядку ст. 141 ЦПК здійснити розподіл судових витрат.

Позивачем сплачено при поданні позову до суду судовий збір в сумі 18 168,00 грн (а.с.188).

Оскільки позов задоволено, то з відповідачів потрібно стягнути понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, а саме з кожного підлягає до стягнення по 6056,00 грн (18 168, 00 грн : 3 = 6056,00 грн.).

Оскільки відповідачка ОСОБА_1 визнала позов до початку розгляду справи по суті (а.с.213), позов задоволено повністю, то в порядку ст. 142 ЦПК України, з неї підлягає до стягнення на користь позивача лише 50 % від суми судового збору, що підлягає до їй стягнення 6056,00 грн, а саме (6056,00 грн : 2 = 3028,00 грн), а поверненню з державного бюджету позивачеві підлягає 3028,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов першого заступника керівника Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області Юлії Ребрик в інтересах держави в особі Кобеляцької міської територіальної громади, Державної екологічної інспекції Центрального округу до Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Департамент екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації, Регіональний ландшафтний парк «Нижньоворсклянський», про визнання незаконним рішення, недійсним договору оренди, припинення речових прав, скасування державної реєстрації та повернення до комунальної власності земельної ділянки природно-заповідного фонду задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати рішення Кобеляцької міської ради № 17 від 19.11.2021 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ;

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080);

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 від 10.04.2023, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО» (вул. Колгоспна, 14 б, с. Підгора, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39200 );

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО» (вул. Колгоспна, 14 б, с. Підгора, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39200, ) та припинити право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО» на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080);

Повернути Кобеляцькій територіальній громаді у комунальну власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179, вартістю 50 052,60 грн, яка розташована на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області із володіння ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080);

Скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :00:007:0179, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з одночасним припиненням усіх речових прав на неї.

Стягнути з Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області (, м. Кобеляки, вул. Касьяна, 29, Полтавський район, Полтавська область) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160, ДКСУ м. Київ 820172, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6056,00 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАДО АГРО» (, с. Підгора, вул. Колгоспна, буд. 14 б, Полтавський район, Полтавська область) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160, ДКСУ м. Київ 820172, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6056,00 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, Р/р UA0006160, ДКСУ м. Київ 820172, ) 50 % від суми судового збору, що підлягає до стягнення 6056,00 грн в розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Повернути Полтавській обласній прокуратурі (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160, банк ДКСУ м. Київ МФО 820172, ), 50 % від суми судового збору, що підлягає до стягнення 6056,00 грн в розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

08.07.2025 складено повне судове рішення.

Суддя