Провадження № 2-др/127/78/25
03 липня 2025 рокум. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Іщук Т. П.,
за участі секретаря судового засідання Коваленко Д. І.,
розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кравець В. А. про ухвалення додаткового рішення в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі Органу опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав,
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2025 року позов задоволений та позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

При ухвалені цього рішення не вирішувалось питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу з огляду на заяву представника відповідача щодо надання доказів. Однак останній своїм правом не скористався. Натомість представник позивача подала заяву та просила ухвалити додаткового рішення у справі щодо розподілу витрат на правничу допомогу, понесених позивачем. При цьому звернула увагу, що загальна вартість витрат на професійну правничу допомогу, які понесла позивач у зв`язку з розглядом даної справи у суді, становить 12000,00 грн. Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 22 липня 2024 року ОСОБА_1 надано правову допомогу, яка включає в себе: складання процесуальних документів та представництво в суді першої інстанції з питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказаний договір та квитанція подані до суду разом з позовною заявою.

Представник відповідача подав заяву про зменшення судових витрат та зазначає, що позивачем не подано детального опису робіт (наданих послуг), а тому незрозуміло за які саме дії чи послуги позивач сплатила адвокату 12000,00 грн, не вказано кількість годин витрачених адвокатом на такі дії, а також відсутній акт виконаних робіт, який би підтверджував факт надання робіт в повному обсязі. Вважає, що заявлений розмір судових витрат на правову допомогу в сумі 12000,000 грн є завищеним та становить надмірний тягар для відповідача, не відповідає принципам та критеріям розподілу витрат на правничу допомогу, адже він є людиною з інвалідністю, має важке невиліковне захворювання та потребує постійних витрат на лікування, єдиним джерелом його доходу є пенсія, при цьому він сплачує аліменти на утримання дітей. У зв`язку з чим просить суд зменшити розмір заявлених позивачем судових витрат з 12000,00 грн до 3000,00 грн, судове засідання провести у його відсутність.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового засідання. Не прибуття в судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши надані докази, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.

За положеннями п. 4. ст. 1, ч. 3, 5 ст. 27, ч.1 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу при їх розподілі.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Визначаючись із розподілом витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, суд враховує, що остання скористалася допомогою адвоката, про що свідчить договір про надання правничої допомоги від 22 липня 2024 року, укладений між Адвокатським бюро «Кравець В.А.» в особі керуючого бюро Кравець В. А. та ОСОБА_1 . На підтвердження розподілу судових витрат на правничу допомогу, представник позивача разом з позовною заявою, крім договору, також надала суду: копію ордера на надання правничої допомоги серії АВ №1147001 від 11 серпня 2024 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 22 липня 2024 року.

Відповідно до п. 1.1 цього договору, бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу, що включає в себе: складання процесуальних документів та представництво в суді першої інстанції з питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно п. 1.2 договору, для виконання доручення клієнта зазначеного у п.1.1 цього договору, бюро: надає правову інформацію, консультації і роз`яснення з правових питань; складає звернення (заяви, скарги, пропозиції) та інші документи правового характеру; складає процесуальні документи (заперечення, клопотання, претензії, позовні заяви, апеляційні і касаційні скарги, заяви про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства); здійснює представництво за захист інтересів клієнта, зокрема в будь-яких судових органах будь-яких інстанцій.

Відповідно до п.2.2 договору, безпосереднє представництво інтересів клієнта від імені бюро за цим договором здійснює адвокат Кравець В.А.

Згідно п.п.3.1-3.3 договору, фіксована сума вартості послуг за даним договором становить 12000,00 грн. Дана сума є гонораром бюро за надання правничої допомоги. Оплата гонорару за даним договором здійснюється у готівковій формі або безготівковій формі на розрахунковий рахунок бюро не пізніше 3-х днів з моменту підписання даного договору.

Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера від 22 липня 2024 року, від ОСОБА_1 , на підставі договору про надання правничої допомоги від 22 липня 2024 року, адвокатським бюро «Кравець В.А.» отримано 12000,00 грн.

Представник відповідача вказує на ненадання позивачем детального опису робіт. Наразі суд звертає увагу, що сам договір містить перелік замовлених послуг (робіт). Крім того, суд зважає, що договором встановлений фіксований розмір гонорару.

Оскільки у цій справі сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним, тому доводи відповідача є безпідставними.

Частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 виснувала, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала: «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Частина третя статті 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Статтею 137 ЦПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Суд також звертає увагу, що у ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України).

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору, оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Водночас, аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (постанова Верхового Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18).

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України, містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі №910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 12 жовтня 2022 року у справі № 725/42/21-ц.

В даному випадку сторона позивача подала попередній розрахунок, який міститься у тексті позовної заяви, звертаючи увагу, що гонорар визначений у фіксованому розмірі в сумі 12000,00 грн.

Щодо не надання акту виконаних робіт, то суд зауважує, що наданих заявником позивачем доказів, зважаючи на визначення гонорару у фіксованому розмірі, достатньо для підтвердження обсягу наданих правничих послуг і їх вартість, та розподілу цього виду судових витрат.

При цьому суд звертає увагу, що матеріали справи містять підтвердження як подання представником позивача заяв по суті, так і його участь в судових засідання.

Поряд з цим, вирішуючи питання про розподіл витрат, взявши до уваги надані стороною докази, дійшов висновку, що визначений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 12000,00 грн, є явно завищеним, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою.

Так, даний спір є спором незначної складності, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Сама позовна заява є незначною за об`ємом, за кількістю зібраних доказів, які в більшості були зібрані самим позивачем, додаткові докази надалися у відповідь на відзив, яка також невелика за обсягом та не містить складного правового обґрунтування, відповідно не потребувала досить багато часу для його підготовки, підготовка ж клопотань також не потребує значних професійних навичок для їх оформлення.

З огляду на викладене, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи необхідність надання послуг під час розгляду справи та їх характер, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, та з урахуванням заяви відповідача щодо зменшення розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 270, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Ухвалити додаткове рішення в цивільній справі №127/33102/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі Органу опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав.

Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , 8000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ,

Орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, Вінницька область, м.Тульчин,вул. М.Леонтовича,1, .

Суддя: