Справа № 562/2567/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" червня 2025 р. Здолбунівський районний суд

Рівненської області в складі:

головуючого судді Саган Л.В.

за участю секретаря судового засідання Аврамчук Н.П.

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів - адвоката Мокрицької Л.Я.

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача - адвоката Грозіка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Здолбунові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар Оксана Андріївна, про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, вказуючи, що вони є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

15 березня 2017 року рішенням Здолбунівської міської ради Рівненської області №338 було передано у власність сусіду позивачів ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0370 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . На виконання вказаного рішення органу місцевого самоврядування фізичною особою-підприємцем (далі ФОП) ОСОБА_5 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки.

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Здолбунівського нотаріального округу Рівненської області Грабар О.А., 07 серпня 2018 року ОСОБА_4 відчужив житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,0370 га з кадастровим номером :00:006:0787 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .

30 вересня 2020 року рішенням Здолбунівської міської ради Рівненської області №1242 позивачам надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельних ділянок (на місцевості) щодо передачі земельної ділянки у спільну сумісну власність площею 0,054 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 за рахунок земель, які перебувають у їх користуванні.

В порядку реалізації наданого їм міською радою права позивачі звернулись до ФОП ОСОБА_5 з заявою про складення технічної документації, проте їм було відмовлено, оскільки частина земельної ділянки площею 0,0370 га з кадастровим номером :00:006:0787 приватизована таким чином, що накладається на земельну ділянку позивачів. Так, на земельній ділянці ОСОБА_3 знаходиться частина льоху, житлового будинку та огорожі позивачів. Стверджують, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , приватизована ОСОБА_4 з порушенням вимог законодавства.

Тому просять суд скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 226, номер запису про право власності 20228900, кадастровий номер :00:006:0787, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 07 серпня 2018 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 806.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив проти позову, в якому зазначає, що на підставі договорів купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Здолбунівського нотаріального округу Рівненської області Грабар О.А. та зареєстрованих в реєстрі за № 804 та № 806, вона набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0370 га з кадастровим номером :00:006:0787, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою. Стверджує, що земельну ділянку та розташовані на ній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вона набула у власність на законних підставах. При цьому, станом на 07 серпня 2018 року на дату набуття нею права власності на нерухоме майно та земельну ділянку, право власності позивачів на об`єкти нерухомого майна, які вони вважають такими, що розташовані на належній їй земельній ділянці, зареєстровано у встановленому порядку не було. Так, технічний паспорт складений 04 квітня 2019 року; два витяги з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08 квітня 2019 року сформовані 12 квітня 2019 року; рішення Здолбунівської міської ради Рівненської області №1242 від 30 вересня 2020 року. Тобто на дату укладення нею договору купівлі-продажу земельної ділянки позивачі не були власниками нерухомого майна, про яке зазначають у позовній заяві, що свідчить про відсутність порушення їх законних прав та інтересів даним договором. Вважає, що позивачі незаконно здійснили реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна на належній їй земельній ділянці. Враховуючи, що у позивачів відсутні документи, які підтверджували б законність зведення (будівництва) Г-льоху, №1-огорожі та №2-огорожі на належній їй частині земельної ділянки, державна реєстрація права власності на них здійснена незаконно. Відповідно до договору дарування від 04 липня 1992 року позивачі отримали у дар 63/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями: Б-сарай, л-кухня, В-вбиральня, Г-колодязь, №1-загорода, б-сіни. Тобто, у власність позивачам не переходили ні Г-льох, ні №2-огорожа, а №1-огорожа не перебуває на належній їй земельній ділянці. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

У відповіді на відзив позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що вони набули право власності на 63/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 04 липня 1992 року. Дарувальником була ОСОБА_6 , якій належало домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Здолбунівською нотаріальною конторою 18 листопада 1981 року №1798. Нотаріус помилково не вказала в договорі дарування в описі надвірних будівель Г-льох (погріб). Разом з тим, відповідно до договору дарування від 06 грудня 1996 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 37/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , в описі надвірних будівель вказано г-погріб. Однак, у переліку надвірних будівель житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 надвірної будівлі погребу (льоху) немає. Просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Мокрицька Л.Я. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Грозік І.І. позовні вимоги не визнали. Просять відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар О.А. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Зазначає, що 07 серпня 2018 року вона посвідчила договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстраційним № 806 та договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за реєстраційним № 804 у встановленому законом порядку з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вважає, що відсутні будь-які підстави для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення. Про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18),від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18),від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18),від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19), від 30 січня 2020 року у справі №509/4966/17 (провадження № 61-3921св18).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Судом встановлено, що згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачам належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 123,2 кв.м по АДРЕСА_1 .

Як підстава виникнення права власності зазначається довідка, серія та номер 02/11-958, видана 06 вересня 2016 року Здолбунівською міською радою, та договір дарування, серія та номер 1-1237, виданий 04 липня 1992 року Здолбунівською районною державною нотаріальною конторою Рівненської області.

Підстава внесення запису: рішення Управління промисловості, інфраструктури та агропромислового розвитку Здолбунівської районної державної адміністрації про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер: 46430209 від 11 квітня 2019 року (а.с.16-17).

Як вбачається з договору дарування від 04 липня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Здолбунівської державної нотаріальної контори Рівненської області Банацькою Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1237, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 і ОСОБА_1 прийняли у дар 63/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці площею 925 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташовані один житловий будинок, зазначений в поетажному плані літерою А-І, до якого примикають надвірні будівлі, зазначені в поетажному плані літерами: Б-сарай, л-кухня, В-вбиральня, Г-колодязь, №1-загорода, б-сіни (а.с.33).

Рішенням Здолбунівської міської ради Рівненської області №1242 від 30 вересня 2020 року надано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельних ділянок (на місцевості) щодо передачі земельних ділянок у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на земельну ділянку загальною площею 0,054 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 за рахунок земель, що перебували в їх користуванні (а.с.15).

У подальшому ФОП ОСОБА_5 повідомив позивачів про відмову в розробленні документації, оскільки сусідні земельні ділянки зареєстровані із зміщенням, а тому технічну документацію буде розроблено після того, як суміжні ділянки будуть зареєстровані за фактичним їх місцем розташування (а.с.10).

Відповідно на наданого розробником документації збірного плану земельна ділянка ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 та земельна ділянка ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 накладаються одна на одну (а.с.11).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема, покликалась на те, що сусідня земельна ділянка, по АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_4 з порушенням вимог законодавства, позаяк на ній знаходяться частини належної позивачам нерухомості, що порушує їх право власності та розпорядження цим домоволодінням.

За змістом договору дарування від 06 грудня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області, Свірик Марія Павлівна подарувала, а ОСОБА_7 прийняла у дар 37/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці 925 кв.м, зазначені в поетажному плані літерами А1-житловий будинок, Б-сарай-кухня, В-вбиральня, К-колодязь, №1-огорожа, б-сіни, г-погріб (а.с.52).

07 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 804, відповідно до якого продавець ОСОБА_4 передав, а покупець ОСОБА_3 прийняла у власність житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.34-35).

Також 07 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 806, відповідно до якого продавець ОСОБА_4 передав, а покупець ОСОБА_3 прийняла у власність земельну ділянку площею 0,0370 гектарів (малоповерхова забудова), кадастровий номер :00:006:0787, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . У п.2 договору купівлі-продажу зазначено, що право власності на земельну ділянку, яка відчужується, підтверджено рішенням Здолбунівської міської ради № 338 від 15 березня 2017 року. Об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 226, номер запису про право власності 20228900 (а.с.14).

Вищевказані договори купівлі-продажу вчинені з письмової згоди чоловіка покупця ОСОБА_8 , про зазначено в пунктах 7 та 9 договорів.

У постанові Рівненського апеляційного суду від 27 січня 2022 року в справі №562/2796/19 (провадження № 22-ц/4815/23/22), яка набрала законної сили 27 січня 2022 року, вказано, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належать земельна ділянка площею 0,0370 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:006:0787 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами за вищевказаною адресою, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу від 07.08.2018 та свідоцтвом про укладення шлюбу від 01.03.1999.

Положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом спору у справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 07 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за письмової згоди чоловіка покупця ОСОБА_8 . Іншою позовною вимогою є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку.

Однак продавця ОСОБА_4 та іншого співвласника спірної земельної ділянки ОСОБА_8 не залучено до участі у справі як відповідачів.

Позивачі в цій справі клопотань про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів не заявляли.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Таким чином, під час вирішення спорів щодо встановлення недійсності правочину судам необхідно перевірити склад учасників процесу та з`ясувати коло осіб, на яке поширюються наслідки недійсності укладеного правочину.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Саме такі висновки зроблені Верховним Судом у ряді своїх постанов, зокрема у постановах: від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18, від 23 вересня 2020 року в справі № 175/1753/17, від 20 травня 2020 року в справі № 591/4618/16-ц, від 27 серпня 2020 року в справі № 371/986/16-ц. Така судова практика є незмінною.

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідачем зазначили лише одну сторону оспорюваного правочину покупця ОСОБА_3 , клопотання про залучення у справі співвідповідачів не заявляли за умови їх обов`язкової співучасті, позивачем не було зазначено в якості відповідача продавця земельної ділянки ОСОБА_4 та чоловіка покупця ОСОБА_8 , з письмової згоди якого було укладено договір, що свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 як продавця та ОСОБА_8 як співвласника спірної земельної ділянки, а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову в зв`язку з неналежним суб`єктним складом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 497/1017/20 (провадження № 61-14172св21).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням "відповідач" - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №200/8461/15-ц).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом не встановлено порушення відповідачем ОСОБА_3 у момент вчинення правочину вимог, передбачених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, межі земельної ділянки загальною площею 0,0370 га з кадастровим номером :00:006:0787 не відповідають фактичному розташуванню в геодезичних координатах (реєстрації). Таким чином частина земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні позивачів.

Отже, позивачам належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, та відшкодування заподіяної шкоди.

Позивачі, звертаючись до суду, вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не заявляли.

У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).

Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації (з 1 травня 2009 року стаття 125 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права).

При цьому, за змістом положень Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23), якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)).

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Позивачі просять скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 226, номер запису про право власності 20228900, земельної ділянки площею 0,0370 гектарів з кадастровим номером :00:006:0787, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак площа земельної ділянки, яка накладається на належну позивачам земельну ділянку, менша загальної площі земельної ділянки, набутої у власність відповідачем ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_8 .

Витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,0370 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на належну позивачам земельну ділянку.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_3 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивачів, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність набуття у власність ОСОБА_3 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що накладається.

Водночас неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (пункт 67), від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (пункт 8.17), від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 (пункт 116)).

З огляду на неналежність обраного позивачами способу захисту та в зв`язку з неналежним суб`єктним складом, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар Оксана Андріївна, про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

Приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар Оксана Андріївна, місцезнаходження: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складено 16 червня 2025 року.

С у д д я