Справа № 754/9078/24 головуючий у суді І інстанції Гринчак О.І.
провадження № 22-ц/824/8926/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року АТ «Ідея Банк» звернулося до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 122 837,34 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 грудня 2020 року між сторонами укладено договір кредиту №С-611-0.

Згідно з кредитним договором відповідач отримала кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку, процентна ставка за користування коштами 24 % річних. Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000,00 грн.

Сума боргу відповідача за кредитним договором станом на 08 травня 2024 року становить 122 837,34 грн, з яких прострочений борг - 56 981,28 грн та прострочені проценти 65 856,06 грн.

Обов`язковою умовою укладення Угоди про відкриття Кредитної лінії, обслуговування кредитної картки №С-611-0 було укладення позичальником договору добровільного страхування життя, що не суперечить законодавству та з чим погодився відповідач, укладаючи даний договір.

Відповідачкою не було у повному розмірі сплачено грошові кошти для дострокового розірвання кредитного договору та анулювання дії кредитної лінії. Відповідачка надалі продовжила користуватись кредитними коштами, вже починаючи з 18 липня 2021 року, а тому усвідомлювала факт того, що кредитна лінія не анульована.

Відповідачкою не подано відповідної заяви та не повернуто заборгованості за кредитом, AT «Ідея Банк» вважав, що сторонами досягнуто згоди щодо отримання коштів в межах зміненого кредитного ліміту.

У спірних правовідносинах, ОСОБА_1 встановлено сплату щомісячно 4 %, разом з обов`язковим мінімальним платежем, починаючи з місяця, наступного за місцем відкриття рахунку, від залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця, як умову встановлення кредитного ліміту по кредитній картці. Сплата 4% від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду згідно з Тарифами була та є обов`язковою у випадку наявності залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця та залежала виключно від дій ОСОБА_1 та стану заборгованості за кредитним договором, тобто використаних, але не повернутих коштів, за що позичальнику по факту потрібно було сплатити 4% від суми неповернутих коштів.

Позичальниця була ознайомлена з умовами Кредитного договору до його підписання, з якими вона погодилася в повному обсязі та протягом тривалого часу з моменту укладення Кредитного договору сплачувала усі платежі, що ним передбачені, зокрема сплачувала 4% від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду.

Окрім цього, АТ «Ідея Банк» надано розрахунок (перерахунок) заборгованості за кредитним договором, який здійснено згідно із умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Угоди №С-611-0 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки від 08 грудня 2020 року та Тарифів, які розміщені на сайті Банку за адресою www.ideabank.ua, але без комісії, встановленої п. 1.2. Тарифів, та із зарахуванням сплаченої комісії в погашення іншої заборгованості за кредитним договором, і відповідно до якого заборгованість відповідача станом на 08 травня 2024 року становила - 59 163,57 грн.

У відзиві на позовну заяву від 30 вересня 2025 року та у запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву від 19 листопада 2024 року відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи заявлені вимоги протиправними, а розмір заборгованості - безпідставним.

Відповідачка підтвердила, що між нею та позивачем укладені Генеральний кредитний договір №ГКД-852752.1 від 08 грудня 2020 року кредитування рахунку НОМЕР_1 та встановлення відновлювальної кредитної лінії та Угода про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування №С-611-0 від 08 грудня 2020 року.

Вважає, що умови про споживче кредитування та страхування у одному документі позбавляють споживача можливості відмовитися від необов`язкової послуги страхування, що є нічим іншим, ніж нав`язування непотрібної послуги і стягнення із споживача надмірних коштів. Угода про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування №С-611-0 від 08 грудня 2020 року не можуть бути акцептом приєднання до умов публічної пропозиції оферти №1БККІ від 30 квітня 2020 року, адже у банку відсутні докази на підтвердження ознайомлення з нею, Угода не містить істотних умов договору страхування. У розділі Угоди про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування №0-611-0 від 08 грудня 2020 року «підписи сторін»: відсутній підпис, засвідчений печаткою (аналог власноручного підпису) уповноваженої особи на укладення договору від ПрАТ СК «Форте Лайф».

Пункт 1.3 Генерального кредитного договору №ГКД-85752.1 від 08 грудня 2020 року зобов`язує позичальника розпорядитися про переказ коштів на рахунок страховика в порядку п.1.5 Договору, відповідно до якого банк, в примусовому порядку, зобов`язує позичальника в день надання чергового траншу укласти договір страхування від нещасного випадку або змінити дійсний договір страхування з урахуванням суми отриманого траншу та забезпечує оплату страхового платежу за рахунок коштів траншу в розмірі 15% від суми траншу.

Відповідачка, посилаючись на ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування», вважає умови правочинів про страхування життя позичальника нікчемними.

Зазначає, що у п. 1.2 Генерального кредитного договору №ГКД-85752.1 від 08 грудня 2020 року вказано, що строк дії кредитної лінії становить 120 місяців з дати відкриття відновлювальної кредитної лінії. Строк дії окремого Траншу, який договором надається Клієнту в рамках кредитної лінії, становить 60 місяців, в Угоді про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування №С-611-0 від 08 грудня 2020 року дана істотна умова договору про споживчий кредит взагалі відсутня.

29 квітня 2022 року банком самовільно, без погодження з відповідачем, як з позичальником, збільшений кредитний ліміт на 11 600,00 грн до 57 000,00 грн.

Відповідачем 30 червня 2021 року через відділення банку подана заява на дострокове розірвання Договору та Угоди і запитана сума для повного погашення заборгованості. Згідно з наданою Банком сумою у розмірі 46 450,17 грн до погашення заборгованості, відповідачкою на рахунок НОМЕР_1 були перераховані кошти у розмірі 47 132,53 грн та рахунок підлягав закриттю у разі, якщо сальдо на рахунку дорівнюватиме 0 (нуль) гривень. Отже, як пояснила фахівець у відділенні Банку, кредитний рахунок закриється автоматично після використання відповідачем надлишку коштів на рахунку. Але, як вбачається з виписки з рахунку від 08 лютого 2022 року, через хвилину після транзакції з перерахунку коштів на рахунок відповідачем Банком нарахована комісія за обслуговування кредитної заборгованості, що слугувало для банку підставою для нарахування заборгованості і відтак, закриття рахунку та Кредитного договору і Угоди здійснено не було.

Відповідачка стверджує, що позивачем порушено її право на дострокове повернення кредиту, нарахуванням незаконної комісії, з метою перешкоджання його реалізації та не повідомлення позичальника про це належним чином.

З виписок з рахунку, як з доданої до позовної заяви позивачем, так і з виписки від 08 лютого 2022 року неможливо вирахувати розмір процентної ставки у відсотковому еквіваленті нарахованої позивачем, яким всього нараховано % за споживчим кредитом у розмірі 8 496,89 грн.

Відповідачка вказує, що позивачем всього нараховано комісії за обслуговування боргу у розмірі 17 500,07 грн, яка удвічі перевищує розмір процентів за користування кредитом. Нарахування комісії за обслуговування кредиту, фактичне встановлення плати за надання інформації позичальнику щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемною.

Нарахування щомісячного платежу за перевитрату у розмірі 16 199,68 грн не було передбачено умовами укладеної між сторонами угоди. Позивач ототожнив плату за обслуговування кредитної заборгованості із платою за несанкціоновану перевитрату, що не узгоджується з умовами укладеного між сторонами кредитного договору (угоди). Із наданої позивачем виписки неможливо встановити, з якої суми здійснювалось нарахування плати за санкціоновану перевитрату, що унеможливлює перевірити правильність такого нарахування.

Відповідачкою припинено користування кредитною карткою з січня 2022 року, а будь-які ділові відносини з позивачем з лютого 2022 року, проте Банком нараховуються проценти за користування кредитними коштами, комісії за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячні платежі за перевитрату, збільшуються проценти на прострочення.

Згідно з контррозрахунком складеним відповідачкою, нею всього внесено на рахунок коштів у розмірі 72 175,79 грн.

У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву відповідачка зазначила, що позивач має здійснити перерахунок шляхом списання, розмір комісії за обслуговування заборгованості у розмірі 17 500,07 грн; також зараховані, незрозуміло у якому відсотковому відношенні нараховані проценти за користування споживчим кредитом у сумі 8 496,89 грн; нараховані та протиправно стягнені страхові платежі у сумі 2 344,76 грн, зараховані без належних правових підстав не обумовлені ні Договором, ні Угодою щомісячні нарахування за перевитрату у сумі 16 199,68 грн та стягнуті нарахування за кредитом на прострочення 18 544,44 грн, що разом у сумі складає 63 085,84 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року позов АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь А.Т. «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №С-611-0 від 08 грудня 2020 року у загальному розмірі 59 163,57 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 458,41 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 10 березня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 , з урахуванням використаного з кредитного рахунку 44 859,06 грн кредитного ліміту та сплати на погашення тіла кредиту 52 220,38 грн, згідно перерахунку 38 082,81 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказала, що умови п.п. 2.1-2.3 Угоди не містять жодної умови про можливість зміни кредитного ліміту в межах максимального розміру за ініціативою банку або клієнта.

ОСОБА_1 з урахуванням часткового погашення кредитного ліміту, використала з кредитного рахунку 44 859,06 грн, а на погашення тіла кредиту банком всього зараховано 52 220,38 грн, отже згідно перерахунку банк має повернути відповідачці 38 082,81 грн.

Отже, судом першої інстанції помилково встановлено правомірність, відповідно до виписки по рахунку, з 29 квітня 2022 року про збільшення кредитного ліміту до 57 000,00 грн, без надання належних та допустимих доказів отримання згоди від Позичальника на отримання траншу, крім того, що судом першої інстанції встановлено та вбачається з Виписки по рахунку клієнта - фізичної особи №/0509 за розрахунковий період: з 04 січня 2016 року по 08 травня 2024 року, остання видаткова операція з рахунку апелянтки, була здійснена 29 грудня 2021 року, а останнє погашення заборгованості за кредитом здійснено 05 грудня 2021 року, отже припинила користуватися банківською карткою ще до січня 2022 року.

Згідно п. 10.26 ДКБОФО, після закінчення (за п. 1.2. ГКД №852752.1 60 місяців, до 08 грудня 2025 року) строку дії Кредитної лінії, який визначається відповідно до умов п. 10.9.2. (якого немає), даного розділу, Банк має право продовжити строк дії Кредитної лінії у попередньому розмірі та на такий самий строк, але не більше строку дії Договору, у разі наявності таких сукупних обставин, як сумлінне та точне дотримання Клієнтом умов Договору; відсутність письмової заяви клієнта про анулювання Кредитної лінії (подавалася заява ОСОБА_1 30 червня 2021 року).

А за п. 10.27 ДКБОФО умови призупинення надання Кредитної лінії шляхом блокування видаткових операцій за Рахунком, у разі невиконання Клієнтом умов Угоди про відкриття Кредитної лінії обслуговування Кредитної картки або інших умов Договору, іншого договору про надання банківських послуг, укладеного між Клієнтом та Банком; наявності простроченої заборгованості (у томі числі зі сплати штрафів або пені за неналежне виконання зобов`язань) за Угодою про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки або інших умов Договору або за іншим договором про надання банківських послуг, укладеним між Клієнтом та Банком, з інших обставин, які свідчать про ризик несвоєчасного виконання зобов`язань Клієнтом за Кредитною лінією (або заборгованості за інші банківські послуги).

Оскільки, Банк не прийняв дострокове погашення кредитної лінії від відповідачки 30 червня 2021 року, а останнє зарахування коштів на кредитний рахунок безпосередньо ОСОБА_1 , як вбачається згідно Виписки по рахунку клієнта - фізичної особи №/0509 за розрахунковий період: з 04 січня 2016 року по 08 травня 2024 року, здійснене 05 грудня 2021 року, Банк вважав, що клієнтом, ОСОБА_1 не виконувалися умови Угоди про відкриття Кредитної лінії обслуговування Кредитної картки або інших умов Договору та несвоєчасного виконання зобов`язань Клієнтом за Кредитною лінією та існує заборгованість за інші банківські послуги, про що неодноразово повідомляли Апелянта оператори контакт-центру Банка, відтак Позивачем було застосоване призупинення надання Кредитної лінії шляхом блокування видаткових операцій за Рахунком на виконання умов п. 10.27 ДКБОФО.

Проте, в порушення умов п. 10.27 ДКБОФО, Банк надає черговий транш у розмірі 57 000,00 грн, на заблокований ним рахунок та нараховує на ці кошти, недоступні для клієнта, відсотки, а потім стягує їх в судовому порядку.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді ОСОБА_3, судді, які входять до складу колегії: Сушко Л.П., Желепа О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

28 березня 2025 року представниця АТ «Ідея Банк» - Гук М.І. подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року, закінчено проведення підготовчих дій та справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Відповідно до Розпорядження Київського апеляційного суду від 18 квітня 2025 року, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 10 квітня 2025 року звільнено ОСОБА_3 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

У зв`язку з неможливістю суддею-доповідачем ОСОБА_3 продовжувати розгляд судової справи №754/9078/24( а/п 22-ц/824/8926/2025), Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду №635/06.1-01/25 від 18 квітня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 квітня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, уточнила, що допустила арифметичні помилки у резолютивній частині під час підрахунку та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Генеральний кредитний договір №ГКД-852752.1 та угоду про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування №С-611-0.

Позовні вимоги позивачем заявлено щодо невиконання відповідачкою зобов`язань за угодою про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування №С-611-0 від 08 грудня 2020 року.

За умовами п. 3 угоди банк надає клієнту кредит на споживчі цілі у вигляді відновлюваної кредитної лінії до рахунку та здійснює платежі клієнта з рахунку за рахунок кредиту на суму, що перевищує залишок власних коштів клієнта на рахунку, на умовах повернення, строковості та платності, а саме: максимальний розмір кредитної лінії становить 200 000,00 грн. Розмір кредитної лінії у дату укладання угоди становить 45 400,00 грн. Процентна ставка за користування кредитом становить 24,00 % річних.

Відповідно до виписки по рахунку у період з 13 грудня 2020 року по 31 грудня 2021 року відповідачка користувалася наданими позивачем коштами; 08 грудня 2020 року на рахунку відповідача було встановлено кредитний ліміт в сумі 45 400,00 грн, 29 квітня 2022 року вказаний кредитний ліміт збільшено до 57 000,00 грн, а 30 вересня 2022 року зменшено до 56 990,00 грн.

З виписки по рахунку від 09 травня 2024 року встановлено, що прострочений кредит становить 56 981,28 грн та кінцева заборгованість по комісіях та процентах 65 856,06 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованість відповідача з врахуванням скасування плати (комісії) за управління кредитом станом на 08 травня 2024 року становить 59 163,57 грн, з яких прострочений борг - 56 981,28 грн та прострочені проценти 2 182,29 грн.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог та задовольняючи позов частково суд першої інстанції вважав обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, що відповідачка свої обов`язки за кредитним договором не виконувала належним чином, а тому у неї виникла заборгованість перед позивачем за тілом кредиту в розмірі 56 981,28 грн та за простроченими процентами 2 182,29 грн., а наведений відповідачкою контррозрахунок заборгованості спростовується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними Кредитним договором.

На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За обставинами цієї справи, 08 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Угоду про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної карти та страхування №С-611-0, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зокрема, у п.п. 3.2 Угоди зазначено, що ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 45 400,00 грн. та може бути змінений в межах встановленого Угодою максимального ліміту Кредитної лінії (200 000,00 грн) за ініціативою банку, про що буде повідомлено клієнта додатково.

За умовами вказаної угоди відповідачці видано кредитну картку НОМЕР_2 .

Відповідно до виписки по рахунку клієнта-фізичної особи від 08 лютого 2022 року та від 09 травня 2024 року, по картці НОМЕР_3 Банк 08 грудня 2020 року встановив відповідачці кредитний ліміт у розмірі 45 400,00 грн, яким вона активно користувалася до грудня 2021 року.

29 квітня 2022 року Банк збільшив ОСОБА_1 кредитний ліміт до 57 000,00 грн, на що відповідно до п.п. 3.2 Угоди згода позичальника не була потрібна.

Посилання апелянтки на умови укладеного між сторонами Генерального кредитного договору №ГКД-852752.1 від 08 грудня 2020 року щодо порядку та умов надання траншів апеляційний суд відхиляє, оскільки предметом розгляду цієї справи є заборгованість ОСОБА_1 саме за Угодою про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної карти та страхування №С-611-0 від 08 грудня 2020 року.

Також є неприйнятними доводи ОСОБА_1 щодо використання з кредитного рахунку 44 859,06 грн, адже такі розрахунки відповідачка зробила на основі виписки по рахунку клієнта-фізичної особи №/0208 від 08 лютого 2022 року, в той час як відповідно до виписки по рахунку клієнта-фізичної особи №/0509 від 09 травня 2025 року, сума простроченого кредиту становить 56 981,28 грн.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п.п. 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16 зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Надана позивачем виписка про рух коштів по картці підтверджує обставини видачі кредиту та його розмір, а також розмір заборгованості за кредитом станом на 08 травня 2024 року, тобто охоплює у повному обсязі період за який пред`явлено до стягнення заборгованість.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що наявні у справі докази в своїй сукупності підтверджують погодження сторонами всіх істотних умов договору, факт надання Банком кредитних коштів ОСОБА_1 , користування ними та не повернення апелянткою наданих позивачем коштів у повному обсязі.

А отже, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову частково є цілком обгрунтованими, такими, що відповідають встановленим обставинам у справі. Тому безпідставними є посилання та доводи апелянтки на відсутність у неї боргових зобов`язань перед позивачем та їх розміру.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 липня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова