Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/1460/25
Провадження № 2/945/1395/25
Ухвала

про відмову у відкритті провадження у справі

10.07.2025 м. Миколаїв

Суддя Миколаївського районного суду Миколаївської області Павленко І.В. перевіривши матеріали позовної зави ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про поділ спільного майна,

встановила:

08.07.2025 позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Сіхарулідзе Д.Г. звернулась до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про поділ спільного майна.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 липня 2025 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Павленко І.В.

Суддя, вивчивши позовну заяву та додані до неї документи, доходить висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

До позовної заяви представником позивача додано копію постанови Миколаївського апеляційного суду від 07.04.2025 у справі № 945/766/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Апеляційна скарга у справі була подана ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Отже рішення суду у справі № 945/766/21 набрало законної сили.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Однак повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Сторонами у справі № 945/1460/25 та у справі № 945/766/21 є ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач), а отже сторони збігаються.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Предметом позову у справі № 945/1460/25 та у справі № 945/766/21 є поділ спільного майна подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину нежитлових будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Перевіривши підстави позову у справах № 945/1460/25 та № 945/766/21 суд встановив, що вони є тотожними ст. 60, 61, 63, 70 Сімейного кодексу України, як і обставини справи, які вже були проаналізовані та дослідженні судом апеляційної інстанції.

Представник позивача по тексту позовної заяви посилається на постанову Миколаївського апеляційного суду від 07.04.2025 у справі № 945/766/21 акцентуючи увагу та такому висновку, що в ній зроблено: «колегія суддів не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності».

Проаналізувавши повний текст постанови Миколаївського апеляційного суду від 07.04.2025 у справі № 945/766/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суддя встановила, що судом апеляційної інстанції було досліджено, проаналізовано та покладено в основу рішення абсолютно всі факти (обставини), на які посилається позивач.

При цьому підставами для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції у постанові від 07.04.2025 у справі № 945/766/21 зазначив таке:

«Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено (справа № 490/10369/15-ц). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5484497 грн. 70 коп. загальної суми бору за договором позики. Вирішено питання розподілу судових витрат.

З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 вересня 2018 року залишено без змін.

16 січня 2019 року Центральним районним судом міста Миколаєва був виданий виконавчий лист № 490/10369/15-ц, який був спрямований до виконавчої служби на виконання.

18 січня 2019 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 58134607 з виконання виконавчого листа № 490/10369/15-ц. В межах вказаного виконавчого провадження головним державним виконавцем було накладено арешт на майно, що належить боржнику.

На час звернення позивача ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебував на примусовому виконанні виконавчий лист № 490/10369/15-ц, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва 16 січня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики у розмірі 5484497 грн. 70 коп., який входить до зведеного виконавчого провадження.

В межах виконавчого провадження з виконання, в тому числі і вищевказаного виконавчого документу, державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 , у тому числі, на нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Отже, у справі, що розглядається, встановлено, що на момент звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконані у ВДВС знаходилось виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 490/10369/15-ц про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів в загальному розмірі 5484 497 грн. 70 коп. і на спірне майно виконавцем накладено арешт.

Натепер, рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 не виконано.

За такого, ухваленням судом першої інстанції рішення суду про поділ майна подружжя фактично призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна та виконання судового рішення про стягнення боргу. Отже, відповідне судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора ОСОБА_3 (особи на користь якої ухвалено таке судове рішення).

Вирішуючи справу по суті, колегія суддів не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але звертає увагу на те, що реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18), у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17 (провадження №61-30545св18), від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц (провадження №61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі №726/831/15-ц (провадження №61-45301св18), від 21 жовтня 2020 року у справі №753/15957/18 (провадження №61-10551св20)».

Крім того, суд апеляційної інстанції у постанові від 07.04.2025 у справі № 945/766/21 роз`яснив позивачу, що «за відсутності передбачених ч. 2 ст. 73СК України підстав для накладення стягнення на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, механізм визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, на стадії примусового виконання рішення суду передбачено, зокрема ст. 443 ЦПК України та ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Отже, ігноруючи наявність судового рішення, що набрало законної сили та роз`яснення суду апеляційної інстанції, позивач повторно звернувся до суду з тотожними вимогами, що суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 186 ЦПК України, про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя

постановила:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про поділ спільного майна.

Копію ухвали та позовні матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Ухвала складена та підписана суддею 10 липня 2025 року.

Суддя І. В. Павленко