справа № 492/473/25
Провадження № 2/492/636/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Череватої В.І.

за участю секретаря Деде К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Арцизі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Договором № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29.06.2020 року в розмірі 30 762,54 грн., та судові витрати.

Позов обґрунтований такими обставинами.

29.06.2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 , укладено Договір 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, підписаний електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 8 000,00 гривень. 22.02.2021 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», ідентифікаційний код юридичної особи: 42827134 уклали Договору факторингу № 015-220221, яке в свою чергу відступило Право вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф», , на підставі договору факторингу № 20240822/1 від 22.08.2024 року. У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, станом на 10.04.2025 року, заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 30 762,54 грн., а саме: заборгованість по тілу кредиту 8 000,00 грн.; заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки) 18 239,00 грн.; інфляційне збільшення 4 523,54 грн., що зумовило звернення до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Череватій В.І.

Ухвалою від 23 квітня 2025 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження по цивільній справі за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АРТЕМІДА Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Розгляд цивільної справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого ст. ст. 274 - 279 ЦПК України без виклику сторін.

Ухвалою суду від 05 травня 2025 року, клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Індутного-Шматько Станіслава Миколайовича про перехід від спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АРТЕМІДА Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено та здійснено перехід зі спрощеного провадження цивільної справи до загального позовного провадження за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АРТЕМІДА Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, зі спрощеного позовного провадження у загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 02 червня 2025 року, у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АРТЕМІДА Ф», ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» про встановлення факту невиконання видачі коштів за кредитними договорами відмовлено.

Ухвалою суду від 02 червня 2025 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АРТЕМІДА Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов не визнав та просив суд у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у додаткових поясненнях.

Оскільки у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши докази, надані позивачем, і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, встановив такі фактичні обставини справи.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 29.06.2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 , укладено Договір 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, підписаний електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 8 000,00 гривень. 22.02.2021 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», ідентифікаційний код юридичної особи: 42827134 уклали Договору факторингу № 015-220221, яке в свою чергу відступило Право вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф», , на підставі договору факторингу № 20240822/1 від 22.08.2024 року.

Позивач через підсистему Електронний суд подав:

Копію договору № 852211 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 29.06.2020 року; копію договору факторингу № 20240822/1 від 22.08.2024 р., укладений між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА Ф»; копію договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 р., укладений між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА»;

копії бланків документів, які укладені як додатки до зазначених договорів, а саме: Погодження суми фінансування, оплати, та відступлення прав грошових вимог до договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт прийняття-передання документації за Реєстром № ___ договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт прийняття-передання Реєстру №__ прав грошових вимог, що відступаються Клієнтом Факторові відповідно до Додаткової Угоди №__ до Договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт повернення Прав грошових вимог за договором факторингу №__ від «__»____20__р; Реєстр прав вимоги № __ «____»____20__р.; Акт прийому-передачі Документів за Договором Факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт повернення права вимоги «__»____20__р.; Додаткову угоду №__ до Договору факторингу №__ від ___року «__»____20__р.; копію витягу з реєстру прав вимог № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, сформованого 22.08.2024 року, який містить інформацію про включення до реєстру передачі права вимоги за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року, укладеним з ОСОБА_1 , який підписаний лише директором ТОВ «СІРОКО ФІНАНС».

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону України від 3 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Враховуючи те, що відповідачем не спростовано укладення договору шляхом прийняття публічної пропозиції (оферти) засобами електронного підпису одноразовим ідентифікатором, то суд приходить до переконання, що вказаний договір був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 .

Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до положень статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як стверджує позивач в даній справі, ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року з сумою заборгованості у розмірі 30 762,54 грн., яка складалась з: заборгованості по тілу кредиту 8 000,00 грн.; заборгованості по відсотках (та прострочені відсотки) 18 239,00 грн.; інфляційного збільшення 4 523,54 грн.

Згідно ч. ч. 1 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч. ч. 1 - 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Досліджуючи надані до суду докази на підтвердження набуття позивачем - ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року, судом встановлено наступне.

За змістом пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

В силу частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17).

В контексті встановлених обставин справи, позивач належним чином не підтвердив передання права вимоги за договором позики, оскільки матеріали справи не містять належних доказів переходу права вимоги до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», який, як зазначав позивач, був попереднім кредитором відповідача.

Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Позивачем до позову надано копію договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 р., укладений між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА».

Також, позивачем надано копію договору факторингу № 20240822/1 від 22 серпня 2024 року укладеного між ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС».

Позивачем до зазначеного договору надано копії бланків документів, які укладені як додатки до зазначеного договору, а саме: Погодження суми фінансування, оплати, та відступлення прав грошових вимог до договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт прийняття-передання документації за Реєстром № ___ договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт прийняття-передання Реєстру №__ прав грошових вимог, що відступаються Клієнтом Факторові відповідно до Додаткової Угоди №__ до Договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт повернення Прав грошових вимог за договором факторингу №__ від «__»____20__р; Реєстр прав вимоги № __ «____»____20__р.; Акт прийому-передачі Документів за Договором Факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт повернення права вимоги «__»____20__р.; Додаткову угоду №__ до Договору факторингу №__ від ___року «__»____20__р.

Разом з тим, досліджуючи вказані бланки документів вбачається, що вони підписані від імені клієнта та фактора, однак останні не містять: ані дати їх укладення; ані реквізитів договору факторингу, до якого вони укладені; ані зміст відносно яких договорів вони укладені; ані жодної інформації про позичальників відносно яких передаються права вимоги; ані ціну договору факторингу; ані будь-яких реквізитів, тощо. Зазначені бланки за своїм змістом крім їх підписання є чистими та не заповненими сторонами. Зазначені бланки не містять жодної інформації на підтвердження того, що за ними здійснювалось передання права вимоги від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року.

Отже, позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження набуття ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року.

Зазначені бланки не містять жодної інформації на підтвердження того, що за ними здійснювалось передання права вимоги від ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року.

Поряд з цим позивачем надано до позову копію витягу з реєстру прав вимог № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, сформованого 22.08.2024 року, який містить інформацію про включення до реєстру передачі права вимоги за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року, укладеним з ОСОБА_1 .

Однак вказаний витяг підписаний лише представником ТОВ «СІРОКО ФІНАНС».

Також позивачем до матеріалів справи додано копію реєстру права вимоги № 20240822/1 від 22.08.2024 року, відповідно до якого клієнт ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» відступає факторові ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» права вимоги заборгованостей до боржників у тому числі до ОСОБА_1 , за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року.

Однак, вказаний доказ, судом не приймається як належний доказ на підтвердження набуття позивачем права вимоги за вказаним договором позики до відповідача, оскільки відповідні реєстри як додатки до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 року на підтвердження набуття ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» права вимоги до позичальника за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року, які наявні в матеріалах справи, є чистими, не заповненими сторонами та не містять жодної інформації щодо переходу права вимоги до позичальника за цим договором позики № 852211 від 29.06.2020 року.

За наслідком викладеного суд вважає, що позивачем в супереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України не підтверджено належними доказами набуття ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, як роз`яснив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 «… з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту».

Тобто, в правовому полі споживач за кредитним договором є більш слабшою стороною в порівнянні з кредитором, та відповідно потребує встановлених законом гарантій захисту її прав. Натомість, кредитор повинен дотримуватися встановлених законодавством положень та добросовісно користуватися своїми правами.

Як роз`яснив КЦС ВС в постанові від 08.02.2018 року в справі № 552/2819/16: «За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Крім того, тягар доказування обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача.

Враховуючи те, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється, при цьому саме на позивача покладається обов`язок довести порушення своїх прав, свобод та інтересів у спірних правовідносинах, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року необґрунтованими, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в сумі 2 422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн., у відповідності до положень статті 141 ЦПК України до відшкодування не підлягають та покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 19, 81, 141, 247, 258 - 260, 263 -265, 352354 ЦПК України, ст. ст. 509, 512, 514, 525, 526, 530, 536, 599, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому наявного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Черевата В.І.