Справа № 646/6112/25
№ провадження 2/646/3400/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2025 року м.Харків

Основ`янський районний суд м. Харкова у складі судді Литвинова А.В., розглянувши матеріали позову Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Директор Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся до суду в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і просить суд відібрати малолітнього ОСОБА_1 у батьків, без позбавлення їх батьківських прав; стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, було встановлено, що позовну заяву подано з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства.

Відкриття провадження по справі позовного провадження є визначальною стадією судового процесу і може здійснюватись судом лише у випадку відповідності поданої позовної заяви вимогам, визначеним процесуальним законом.

За змістом ст. 185 ЦПК України, у випадку встановлення суддею невідповідності поданої позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, він постановляє ухвалу про залишення такої заяви без руху, яка, з огляду на засади обов`язковості судових рішень, є обов`язковою для позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, наслідки, пов`язані з невиконанням вимог такої ухвали суду, несе сторона позивача.

Отже, ухвалою суду від 27 червня 2025 року позовну заяву залишено без руху та наданий судом строк для усунення вказаних в ній недоліків тривалістю п`ять днів від дня вручення копії цієї ухвали.

На виконання ухвали суду від 27 червня 2025 року представником позивача 07.07.2025 року було направлено заяву про усунення недоліків.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, вважає її такою, що підлягає поверненню, виходячи з наступного.

Так, підставою залишення позовної заяви без руху послугувала її невідповідність вимогам ч. 4 ст. 175 та ч.ч. 3, 4 ст. 177 ЦПК України.

Зокрема, у вказаній ухвалі зазначено, що якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору, як того вимагає ч. 4 ст. 175 ЦПК України.

Тобто, у порушення вимог ч.ч. 3, 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви не додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, як і не подано клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору.

При цьому, позивачем здійснено посилання на норму п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", як на підставу звільнення від сплати судового збору, згідно якої судовий збір не сплачується за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Посилаючись на Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою КМ України від 24.09.2008 №866 та Правила опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 №34/166/131/88, суд зауважує, що такі не містить норми, яка вказувала б, що орган опіки та піклування діє в інтересах дитини, яка не позбавлена батьківського піклування у порядку, визначеному законодавством, тобто, до визначення статусу такої дитини.

Тому судом акцентовано увагу позивача на тому, що законодавством чітко визначено осіб та випадки, хто та коли може виступати в інтересах малолітньої дитини.

Також судом роз`яснено, що порушене позивачем у позові про відібрання у відповідачів дитини без позбавлення батьківських прав не є вимогою щодо захисту прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Звернення позивача до суду з позовною заявою про відібрання дитини у відповідачів, не вирішує питання про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а стосується лише прав та обов`язків відповідачів як матері та батька дитини, яких останні можуть бути позбавлені у разі ухвалення рішення про задоволення позову, правові наслідки чого визначені у ст. 170 СК України.

Вказане обґрунтування судом здійснено з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, які є обов`язковими у застосуванні, зважаючи на те, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Так, здійснено посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі № 367/5983/16-ц з якої вбачається, що Закон України "Про судовий збір" не відносить малолітніх дітей та батьків, інших осіб, які звертаються в їх інтересах, до категорії громадян, які звільняються від сплати судового збору.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 27 липня 2021 року у справі №461/5125/20, звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав не вирішує питання прав та інтересів інших осіб, зокрема, прав та обов`язків малолітньої дитини, а стосується лише прав та обов`язків відповідача як батька дитини, яких останній може бути позбавлений у разі ухвалення рішення про задоволення позову, відтак п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" не поширюється на справи за позовом про позбавлення батьківських прав.

Таким чином, судом зазначено, що Департамент служб у справах дітей ХМР - не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про відібрання дитини у відповідачів.

Зважаючи на роз`яснення, які надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 29 своєї постанови "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" №10 від 17.10.2014 судом вказано, що особа, яка має намір подати позовну заяву до суду, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі щодо оплати судового збору.

У п. 74 рішення Європейського Суду з прав людини "Лелас проти Хорватії" суд звернув увагу на те, що "держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу".

У справі "Рисовський проти України" Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що "…у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб…".

Проте, незважаючи на вимоги законодавства, позивачем не було обґрунтовано доказами матеріальний стан, який позбавляє його можливості сплатити судовий збір за подання до суду позовної заяви про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Крім того, в порушення вимог п.п 4, 5 ч.3 ст.175 ЦПК України вказані позивачем не були конкретні позовні вимоги, а саме: не зазначено на чию саме користь слід стягнути аліменти з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Тобто, самі лише обставини, пов`язані з відсутністю коштів, не можуть вважатися підставою для звільнення від сплати судового збору, враховуючи, що позивачем не додано належних доказів, які б підтверджували неможливість сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі.

У даному випадку необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, яке визначено ЦПК України, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, на день звернення до суду, Законом України "Про судовий збір" не передбачено звільнення органу опіки та піклування від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви.

Таким чином, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про відібрання дитини у відповідачів.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом ч. 1 ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, застосування відповідних процесуальних положень для позивача є передбачуваним, а тому відповідає принципу юридичної визначеності.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 року та "Станков проти Болгарії" від 12.07.2007 року. У вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням національним законодавством, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд

Отже, повернення позовної заяви у разі не усунення у встановлений судом процесуальний строк недоліків позовної заяви не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд та доступ до правосуддя.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу позивача на приписи ч. 7 ст. 185 ЦПК України, відповідно до яких повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви, що у даному випадку свідчить про відсутність перешкод у доступі до правосуддя.

Керуючись ст.ст. 185, 352, 354 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів вважати неподаною та разом з доданими до неї документами повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.В. Литвинов