Справа № 468/1040/25
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2025 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Муругова В.В., за участю секретаря судового засідання Кочубей О.О., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка справу №468/1040/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.03.2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №01.03.2023-100002038 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 3500 грн строком на 42 дні, до 11.04.2023 року, з умовою сплати процентів в розмірі 2% та 3% в день.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та процентів, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним договором в сумі 7420 грн, з яких: 3500 грн тіло кредиту, 3920 грн - проценти.

Позов надійшов до суду 15.05.2025 року (сформований в системі «Електронний суд» 14.05.2025 року).

28.05.2025 року за відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

23.06.2025 року від відповідача надійшли заперечення, які фактично є відзивом на позов (сформований в системі «Електронний суд» 22.06.2025 року), в яких відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки відповідач не підписував вказаний договір та не укладав його, а позивач не надав доказів укладення відповідачем такого договору та ідентифікації позичальника при укладенні договору. Також позивач не надав доказів того, що сума кредиту дійсно була зарахована на рахунок відповідача та не повідомляв відповідача про наявність заборгованості. Відповідач вважає заявлені до стягнення проценти завищеними, оскільки вони дорівнюють заборгованості за тілом кредиту.

При розгляді справи в суді відповідач вказала, що не укладала вказаного договору, натомість вона підтвердила, що віддавала свій телефон, на якому зберігались паролі до сервісного центру для перенесення з нього даних до нового телефону, через деякий час після чого з її банківського рахунку невідома особа переказувала кошти. Припускає, що хтось в цей період скористався її персональними даними та уклав від її імені такий кредитний договір, при цьому відповідач вказала, що з приводу вказаного факту вона до правоохоронних органів не зверталась взагалі.

Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали (копію відомостей Bank ID відповідача; довідку-розрахунок; копію квитанції від 01.03.2023 року; копію додатку до анкети позичальника від 01.03.2023 року; копію таблиці обчислення загальної вартості кредиту; копію пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) від 01.03.2023 року; копію заявки (кредитного договору) №01.03.2023-100002038 від 01.03.2023 року; копію підтвердження кредитного договору від 01.03.2023 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 01.03.2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора був укладений кредитний договір №111840 в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 3500 грн строком на 42 дні до 11.04.2023 року, з умовою сплати процентів в розмірі 2% в день. Відповідно до графіку розрахунків позичальник мав загалом сплатити кредитору 6440 грн, з яких 3500 грн - тіло кредиту, 2940 грн проценти за період кредитування.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За такого укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється до укладення договору в письмовій формі.

При цьому позивач надав відповідні докази укладення з відповідачем такого договору в електронній формі (копію відомостей Bank ID відповідача, копію квитанції від 01.03.2023 року, копію додатку до анкети позичальника від 01.03.2023 року, копію таблиці обчислення загальної вартості кредиту, копію пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) від 01.03.2023 року; копію заявки (кредитного договору) №01.03.2023-100002038 від 01.03.2023 року; копію підтвердження кредитного договору від 01.03.2023 року), крім того номер телефону в додатку до анкети позичальника тотожний номеру, який вказаний відповідачем у відзиві на позов.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже в даному випадку укладений 01.03.2023 року кредитний договір є правомірним за презумпцією, спростувати яку відповідно до принципу змагальності має саме відповідач, і очевидним є те, що така презумпція не може бути спростована лише заявленням заперечень проти позову без надання належних достатніх та допустимих доказів, які б спростували таку презумпцію. Натомість відповідач жодних доказів проти заявленого до нього позову на надав, не надав він також доказів звернення після того, як він дізнався про заволодіння його персональними даними та отриманням сторонніми особами доступу до його банківського рахунку до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій, тим самим не спростував вказану вище презумпцію.

Крім того відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зв`язку з вказаним вище, наданими сторонами доказами та встановленою законом презумпцією, суд вважає встановленим те, що 01.03.2023 року між сторонами за допомогою одноразового ідентифікатора був укладений кредитний договір №01.03.2023-100002038 в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 3500 грн строком на 42 дні до 11.04.2023 року, з умовою сплати процентів в розмірі 2% в день.

При цьому при укладенні відповідного кредитного договору позичальник сам на власний розсуд визначав те, на який рахунок йому мають бути перераховані кредитні кошти, і не обов`язково, щоб такий рахунок був відкритий саме на ім`я позичальника. Натомість з наданої копії квитанції від 01.03.2023 року слідує, що на відповідну картку НОМЕР_1 (яка була заявлена позичальником в договорі) були перераховані грошові кошти в сумі 3500 грн 01.03.2023 року в якості видачі за договором №01.03.2023-100002038 з докладним описом номеру транзакції, часу її проведення та інших даних для ідентифікації такого платежу.

Позивач вказує, що заборгованість відповідача перед ним становить 7420 грн, з яких: 3500 грн тіло кредиту, 3920 грн - проценти.

На підтвердження вказаної вище заборгованості позивач надав довідку-розрахунок.

Проте така довідка-розрахунок власне арифметичних розрахунків заборгованості окремо за процентами не містить, а містить лише кінцеві суми тіла кредиту та процентів, тому не може бути визнана судом обґрунтованим розрахунком сум, які підлягають до стягнення.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач не належним чином виконував свої зобов`язання за укладеними кредитними договорами, тому його заборгованість має бути стягнута на користь нового кредитора.

За такого, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі3500 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, то суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми.

При цьому, як вказано вище, за договором №01.03.2023-100002038 від 01.03.2023 року строк кредитування був визначений в 42 дні до 11.04.2023 року та підлягали нарахуванню проценти в розмірі 2% за кожен день, що загалом за період кредитування становило 2940 грн., які і підлягають стягненню на погашення процентів за даним договором.

Таким чином, кредитор відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами саме у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення такого строку у кредитора відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором №01.03.2023-100002038 від 01.03.2023 року в сумі 6440 грн, з яких 3500 грн - тіло кредиту, 2940 грн проценти за період кредитування.

Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 87 %, тому з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2107,49 грн. (2422,40 грн. х 87 %).

Керуючись ст. 12, 13, 81, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №01.03.2023-100002038 від 01.03.2023 року в сумі 6440 (шість тисяч чотириста сорок) гривень.

В задоволенні позовних вимог про стягнення процентів в більшому розмірі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 2107 (дві тисячі сто сім) гривень 49 копійок в рахунок відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошене скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (вул. Саксаганського, 133А м. Київ, ідентифікаційний код 37356833);

Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складене 07.07.2025 року.

суддя: