Дата документу 08.07.2025 Справа № 332/6377/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1256/25 Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.С.
Є.У.№ 332/6377/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

секретар Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гуляйпільської міської територіальної громади в особі Гуляйпільської міської військової адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 10 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Гуляйпільської міської територіальної громади в особі Гуляйпільської міської військової адміністрації, ТОВ «Надія» про визнання права власності. Зазначав, що з березня 1977 року по січень 2000 року він був членом колгоспу iм.Iллiча, Колективного сільськогосподарського підприємства iм.Iллiча Новомиколаївської сільської, ради Гуляйпiльського району, Запорізької областi, правонаступником яких є ТОВ «Надія».

У 1984 році він отримав для проживання житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований та проживає до теперiшнього часу разом зi своєю родиною.

З 1984 року по 1991 рік він частками вносив оплату за отриманий житловий будинок в касу колгоспу iм. Iллiча, де на той час працював ветеринарним лiкарем. Встановлена колгоспом вартiсть житлового будинку була сплачена повнiстю, заборгованостi перед КСП iм. Iллiча не було.

При підготовці документiв для реєстрації права власностi на вказаний будинок в ЄДРРПНМ з`ясувалося, що він втратив правовстановлюючі документи на нерухоме майно.

В архівах Гуляйпільської міської територіальної громади вiдсутнi вiдомості про право власностi та копiй вiдповiдних документiв, на балансi виконавчих органiв, комунальних підприємств Гуляйпiльської мiської ради та у Перелiку об`єктів комунальної власностi Гуляйпiльської мiської територiальної громади вiдповiдне нерухоме майно не перебуває.

Отже, у зв`язку з тим, що в позасудовому порядку позивач не може оформити право власності на будинок, просив суд визнати за ним право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2025 року (повний текст якого складено 22.04.2025 р), відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Єрьоміна Є.В., подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати, його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи представники відповідачів не зявились, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли, причини неявки не повідомили, що за змістом ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Єрьоміної Є.В., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що підставою для звернення позивача до суду є відсутність зареєстрованого права та правовстановлюючих документів, тобто позов заявлений для набуття права власності, а не для визнання такого права, що не передбачено ст.392 ЦК України. Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження виникнення у нього права власності на об`єкт нерухомого майна, то і порушення права власності як такого не відбулося.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, ОСОБА_1 з березня 1977 року по березень 2014 року був членом колгоспу iм.Iллiча, який у січня 1993 року реформовано в КСП ім.Ілліча, правонаступником якого є ТОВ «Надія», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 12-17).

Згідно довідки № 16, виданої ТОВ «Надія» 15.05.2024, у 1984 році ОСОБА_1 як члену колгоспу ім. Ілліча, правонаступником якого є ТОВ «Надія», було надано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок був наданий як члену колгоспу на виплату за 5 000,00 рублів. Вартість будинку погашена повністю, заборгованості перед господарством немає (а.с. 18).

Згідно довідки № 96, виданої ТОВ «Надія» 27.08.2024, у розпорядженні товариства відсутні документи та інші відомості про права власності та правовстановлюючі документи на житловий будинок (а.с. 40).

Згідно довідки № 97, виданої ТОВ «Надія» 27.08.2024, до об`єктів приватної та колективної власності ТОВ «Надія» не включено об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Також будинок не перебуває на балансі ТОВ «Надія» (а.с. 41).

Згідно довідки № 01-35/1388, виданої Гуляйпільською міською військовою адміністрацією 06.08.2024, в розпорядженні комітету Гуляйпільської міської ради та її виконавчих органах відсутні документи та інші відомості про права власності та правовстановлюючі документи на житловий будинок (а.с. 42).

Згідно довідки № 01-35/138, виданої Гуляйпільською міською військовою адміністрацією 06.08.2024, до Переліку об`єктів комунальної власності Гуляйпільської міської територіальної громади не включено об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Також будинок не перебуває на балансі виконавчих органів та комунальних підприємств Гуляйпільської міської ради (а.с. 43).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.12.2023 відомості щодо права власності на спірний будинок відсутні (а.с. 48).

Згідно відомостей з витягу домової книги, що не містить ані дати її початку, ані дати її закінчення, відповідальним за ведення книги та прописки по будинку є позивач (а.с. 44-46).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач з посиланням на ст.392 ЦК України обґрунтовував свої вимоги втратою документу, який засвідчує його право власності на будинок, додавши копії технічних паспортів на спірний будинок, виготовлені у 2004 та 2024 роках (а.с. 20-33, 35-39).

Як зазначено у позові, право власності позивача на будинок зареєстровано в реєстрі за реєстраційним номером 20 кн. 9 (інвентарний номер 22) 22 числа (місяць не зазначено) 2004 року Пологівським державним комунальним підприємством «Імпульс» (а.с. 4).

Проте витяг з відповідного реєстру позивачем суду не надано, а технічний паспорт на житловий будинок не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, він лише описує об`єкт та визначає його складові для подальших дій.

Крім того, позивач зазначав, що будинок було виділено йому у 1984 році як члену колгоспу, з правом викупу.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Станом на час виникнення спірних правовідносин (1984 рік) діяв Цивільний кодекс Української РСР в редакції від 18.07.1963 (надалі ЦК УРСР).

До введення в дію Закону «Про власність» (15 квітня 1991 року) право власності на майно, яке належало колгоспному двору, регулювалося ст.ст.120-126 ЦК УРСР, а на майно, набуте з 16 квітня 1991 року, Законом «Про власність» та іншими нормами, що регулюють право власності.

За положенням ч.1,2 ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.

Статтею 134 ЦК УРСР передбачалося, що жилий будинок, що знаходиться в сільській місцевості (або частина його), може відчужуватись громадянинові лише за умови, коли йому в установленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку, за винятком продажу будинку на знос.

Відповідно ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Позивач посилається на ст. 227 ЦК УРСР, якою визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Проте, позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того факту, що між ним та колгоспом ім. Ілліча, правонаступником якого є ТОВ «Надія», був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку і що йому як члену колгоспу надавалася у користування земельна ділянка при будинку.

Відсутність у власності та на балансі відповідачів спірного будинку не підтверджує перехід права власності на нього до позивача.

Предметом спору у даній справі є визнання за позивачем права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі статті 392 ЦК України, яка передбачає, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою або якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Тобто, передумовою для звернення з позовом про визнання права власності на майно на підставі названої статті є сумніви у належності позивачеві цього майна, які виникають у інших осіб, неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втрата належних правовстановлюючих документів на майно.

Право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів та конкретних обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Підстави виникнення права власності поділяються на такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, тобто первісні, та похідні, за якими право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

Відповідно до статі 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 24.06.2015 у справі № 6-318цс15, від 21.11.2018 у справі № 920/615/16 та Верховний Суд у постановах від 07.08.2019 у справі № 902/869/17, від 22.02.2020 у справі № 5006/5/39б/2012.

Крім того, у правових позиціях Верховного Суду в постановах від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 07.06.2018 у справі № 912/111/14 від 07.06.2018, від 27.03.2019 у справі № 27/193, від 11.06.2019 у справі № 918/1400/14, від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, зазначено, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Єрьоміна Єлизавета Володимирівна залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2025 по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 09 липня 2025 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

О.З Поляков