Провадження № 2/522/1357/25
30 червня 2025 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Павлик І.А.,
секретаря судового засідання Запольської А.М.,
позивача-1 ОСОБА_1 ,
позивач-2 в судове засідання не з`явився,
відповідач в судове засідання не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди,
06.11.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про визнання права користування, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди, у якому просить суд:
- визнати за ОСОБА_1 право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;
- вселити ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
- вселити ОСОБА_2 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вселенні, надати комплект ключів від вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 - батько позивачів з 07.04.1988 проживав та був зареєстрований в двокімнатній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як член родини - син відповідального (основного) квартиронаймача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначена окрема двокімнатна квартира, загальною площею 30,81 кв.м, житловою 23,70 кв.м., не приватизована, перебуває у комунальній власності та у 1974 році була передана в найм ОСОБА_5 , як відповідальному (основному) квартиронаймачу, на підставі ордера та відповідного договору. Окрім ОСОБА_5 та ОСОБА_4 станом на 01.04.2013 в квартирі з 13.06.2001 проживала та була зареєстрована дружина ОСОБА_5 , мачуха ОСОБА_4 - ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (актовий запис про смерть № 3415 від 03.04.2013, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції), що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (повторним), виданим 25.04.2018.
10.09.2013 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку, встановленому законодавством України, зареєстрував місце проживання позивачів (на той час своїх неповнолітніх дітей) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою реєстрації свого місця проживання: АДРЕСА_1 у вказаній квартирі.
Після смерті ОСОБА_6 його дружина - відповідачка ОСОБА_3 почала чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою ОСОБА_4 та його дітям - позивачам у цій справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Віповідачка не допускала ОСОБА_4 та його дітей до квартири, не дозволяла навіть забрати деякі речі, що їм належать та знаходяться в квартирі, провокувала виникнення конфліктних ситуацій, міняла замки на вхідних дверях з метою недопущення їх до житла.
З цього приводу ОСОБА_4 , а згодом і його донька ОСОБА_1 неодноразово в 2016, 2020, 2021 роках звертались до органів Національної поліції з заявами про захист свої прав. Копії цих заяв та відповідей на них з рекомендаціями звертатись для вирішення спірних питань користування вказаною квартирою до суду.
Згодом в 2017 році відповідачка, використовуючи створену нею ситуацію, за якої ОСОБА_4 та позивачі внаслідок її протиправних дій не мали фізичної можливості проживати у вказаній квартирі, звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, до ОСОБА_4 та його неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування.
Відповідачка ОСОБА_3 на виконання вказаного заочного рішення суду звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, яким 21.01.2019 проведено зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Таким чином, з того часу й дотепер місце проживання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак позивачі мають право користування житловим приміщенням двокімнатної квартири, розташованої за цією адресою.
Попри зазначені обставини відповідачка продовжує перешкоджати позивачам в реалізації їх права на користування житлом та проживання в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . Вона не відчиняє двері квартири, не надає їм ключів від квартири, на телефонні дзвінки та дзвінки до квартири не відповідає, тим самим чинить перешкоди позивачам у вселенні та користуванні квартирою.
12.11.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
29.04.2025 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідач повідомлялась про розгляд справи належним чином, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання».
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Заслухавши доводи позивачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що двокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не приватизована, перебуває у комунальній власності та у 1974 році була передана в найм ОСОБА_5 , як відповідальному (основному) квартиронаймачу, на підставі ордера та відповідного договору. Окрім ОСОБА_5 та ОСОБА_4 станом на 01.04.2013 в квартирі з 13.06.2001 проживала та була зареєстрована дружина ОСОБА_5 , мачуха ОСОБА_4 - ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (актовий запис про смерть № 3415 від 03.04.2013, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції), що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (повторним), виданим 25.04.2018.
10.09.2013 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку, встановленому законодавством України, зареєстрував місце проживання позивачів (на той час своїх неповнолітніх дітей) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою реєстрації свого місця проживання: АДРЕСА_1 у вказаній квартирі.
Після смерті ОСОБА_5 його дружина - відповідачка ОСОБА_3 почала чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою ОСОБА_4 та його дітям - позивачам у цій справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Крім того, місце реєстрації позивачів за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру та є постійним зареєстрованим у встановлений законом порядку місцем проживання позивачів з 10.09.2013.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Частиною першою статті 43 Конституції України установлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої-другої статті 61, статей 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім?я якого видано ордер.
Члени сім?ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов?язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім?ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов?язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім?ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім?ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов?язки, як наймач і члени його сім?ї.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий становлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім?ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім?ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім?ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушення.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення.
Таким чином, у даному випадку усуненням наслідків правопорушення є вселення позивачів до квартири в якій вони зареєстровані та зобов`язання відповідачки не чинити їм перешкод у вселенні та користуванні квартирою, у зв`язку з чим вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доказів втрати позивачами права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем суду не надано.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачами при поданні позову сплачений судовий збір у сумі 6 056,00 грн (за п`ять немайнових вимог), оскільки позов задоволено частково, а саме три з п`яти вимог, то судовий збір підлягає стягненню з відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі по 1 816,80 грн кожному.
Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди задовольнити частково.
Вселити ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Вселити ОСОБА_2 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вселенні, надати комплект ключів від вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
В решті вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) 1 816,80 грн витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) 1 816,80 грн витрат по сплаті судового збору.
Заяву про перегляд заочного рішення судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту до Одеського апеляційного суду.
Повний текст рішення відповідно до ст. 259 ЦПК України буде складено протягом десяти днів.
Суддя І.А. Павлик
Повний текст рішення складено 03.07.2025.