Справа № 373/15/25
Номер провадження 2/373/288/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Переяслав

Переяславський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Керекези Я.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 373/15//25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Представник позивача звернувся до суду із позовом і просить стягнути із відповідача заборгованість за Кредитним договором № 23.08.2023-100002983 від 23 серпня 2023 року в розмірі 9427 грн 39 коп. (заборгованість за тілом кредиту 4500 грн 00 коп., заборгованість за процентами 4252 грн 39 коп., комісія 675 грн 00 коп. ) та судовий збір в розмірі 2422 грн 40 коп.

Посилається на те, що 23 серпня 2023 року між сторонами по справі був укладений Кредитний договір № 23.08.2023-100002983, відповідно до якого відповідачу було надано у кредит кошти в розмірі 4500 грн 00 коп. строком на 70 днів, зі сплатою 1,3 % за кожен день користування кредитом. Комісія, пов`язана з наданням кредиту, у розмірі 15 % від суми кредиту складає 900 грн 00 коп. Період користування кредитом кожні наступні 14 днів з дня надання кредиту. Позивач виконав умови кредитного договору, перерахувавши на рахунок позичальника грошові кошти в розмірі 6000 грн. 00 коп. В подальшому даний кредитний договір було переоформлено шляхом укладення 07 листопада 2023 року між сторонами по справі Кредитного договору № 07.11.2023-010000223. Внаслідок укладення такого правочину правовідносини між кредитодавцем та позичальником визначаються умовами останнього. Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кошти у вищезазначеному розмірі. Відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконувалися, внаслідок чого станом на 15 січня 2024 року утворилася заборгованість в розмірі 9427 грн 39 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 4500 грн 00 коп., заборгованість за процентами 4252 грн 39 коп., комісія 675 грн 00 коп.

Ухвалою від 14 січня 2025 року було відкрито провадження по даній справі і справу ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами (а.с.49).

Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке віг може подати в строк для подання відзиву на позов.

У встановлений судом строк відповідач, які належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується поштовими повідомленнями, не надано відзиву на позов, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України.

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Судом встановлено наступне.

На підтвердження позовних вимог до позовної заяви представником позивача додано копії доказів про укладення між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 . Кредитного договору № 23.08.2023-100002983 від 23 серпня 2023 року, Кредитного договору № 06.10.2023-010001091 від 06 жовтня 2023 року, Кредитного договору № 07.11.2023-010000223 від 07 листопада 2023 року шляхом прийняття відповідачем пропозиції на укладення таких договорів (а.с.10-36).

Відповідач 23 серпня 2023 року, 06 жовтня 2023 року, 07 листопада 2023 року підписав електронним підписом з використання одноразового ідентифікатора пропозиції ТОВ «Споживчий центр» на укладення кредитного договору (оферти), за якими відповідач повинен був отримати в кредит грошові кошти в розмірі 6000 грн 00 коп., 4700 грн 00 коп., 4500 грн 00 коп. відповідно.

Згідно копії паспорта споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 23 серпня 2023 року, сума кредиту складає 6000 грн 00 коп., строк кредитування 70 днів з дати його надання, процентна ставка 474, 5 % річних, комісія, пов`язана з наданням кредиту, - 900 грн 00 коп. (а.с.29-30).

Як вбачається із копії паспорта споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 06 жовтня 2023 року, сума кредиту складає 4700 грн 00 коп., строк кредитування 70 днів з дати його надання, процентна ставка 474, 5 % річних, комісія, пов`язана з наданням кредиту, - 705 грн 00 коп. (а.с.10-11).

Відповідно до копії паспорта споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 07 листопада 2023 року, сума кредиту складає 4500 грн 00 коп., строк кредитування 70 днів з дати його надання, процентна ставка 492,75 % річних, комісія, пов`язана з наданням кредиту, - 675 грн 00 коп. (а.с.20-21).

Договір від 06 жовтня 2023 року укладено як додаткову угоду до кредитного договору від 23 серпня 2023 року (а.с. 19), договір від 07 листопада 2023 року до договору від 06 жовтня 2023 року (а.с. 21 зворот.)

На підтвердження факту перерахування кредитних коштів представником позивача подано копію квитанції № від 23 серпня 2023 року про перерахування коштів в розмірі 6000 грн 00 коп. згідно Договору № 23.08.2023-100002983 (а.с.44).

Із довідки-розрахунку (а.с.40) вбачається, що заборгованість за Кредитним договором № 07.11.2023-010000223 від 07 листопада 2023 року складає 9427 грн 39 коп., а саме:

-заборгованість за тілом кредиту 4500 грн 00 коп.,

-заборгованість за процентами - 4252 грн 39 коп.;

-заборгованість за комісією 675 грн 00 коп.

Також до позову представником позивача додано копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.39); копії наказів ТОВ «Споживчий центр» № 342/К від 16 вересня 2024 року, № 54/КП від 29 листопада 2024 року, № 620-К від 20 листопада 2012 року (а.с.8-9); копію довіреності від 03 грудня 2024 року (а.с.9 (звор.ст.арк.).

Будь-яких інших доказів чи клопотань про їх витребування представником позивача подано не було.

Відповідно до ст. ст. 11, 13, 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст.ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч.2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо) яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими та достовірними.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦРК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 16 вересня 2020 року, вбачається, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року, передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно п.63 вищезазначеного Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:

1) назву документа (форми);

2) дату складання;

3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;

4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта;

5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Відповідно до п.46 вищезазначеного Положення відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками здійснюється на підставі платіжних інструкцій, наданих/складених відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з питань безготівкових розрахунків та виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті.

Отже, належним доказом щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором є виписка з клієнтського рахунку.

З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 25 травня 2021 року по справі №554/4300/16-ц, вбачається, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

До позовної заяви представником позивача додано копію квитанції про перерахування через систему платежів «LigPay» коштів в розмірі 6000 грн 00 коп. згідно Договору № 23.08.2023-100002983. (а.с.44).

В прохальній частині позовної заяви представник позивача просить стягнути із відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором № 23.08.2023-100002983 від 23 серпня 2023 року в розмірі 9427 грн 39 коп.

Матеріали справи містять лише довідку-розрахунок (а.с.40), відповідно до якого заборгованість за Кредитним договором № 07.11.2023-010000223 від 07 листопада 2023 року складає 9427 грн 39 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 4500 грн 00 коп., заборгованість за процентами - 4252 грн 39 коп.; заборгованість за комісією 675 грн 00 коп.

Вказані документи не є первинними бухгалтерськими документами, вони не містять даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, рух коштів по картці, що позбавляє можливості вважати доведеним факт користування та неповернення ОСОБА_1 кредитних коштів. Довідка не є належним доказом на підтвердження здійснення будь-яких фінансових операцій щодо грошових коштів, наданих відповідачу в кредит.

Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17 зазначив, що «в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем суд має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.»

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При цьому, відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача суд не розцінює як визнання позовних вимог, оскільки подання заперечень на позов є правом, а не обов`язком відповідача і не звільняє позивача від доведення певних обставин, як то передбачено ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 277, 279, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Саксаганського, 133-А; ;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя: Я. І. Керекеза