печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9505/25-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року суддя Печерський районного суду м. Києва Соколов О.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

На адресу Печерського районного суду м.Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація про відшкодування шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація про відшкодування шкоди - повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду від 22.04.2025 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2025 року скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, вказану справу фактично було передано судді 09.06.2025 року.

13.06.2025 ухвалою Печерського районного суду м. Києва позовну заяву було залишено без руху, в зв`язку із невиконанням позивачем вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України та надано строк на усунення недоліків.

Позивачем на зазначену ухвалу суду було направлено заяву про усунення недоліків.

З заяви позивача вбачається, що остання вважає, що звільнена від сплати судового збору, на підставі п.2, п. 21 та п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон).

Разом з цим, суд вважає, що посилання позивача про звільнення її від сплати судового збору, на підставі зазначених пунктів, не свідчать про те, що остання звільнена від сплати судового збору.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Так, п. 21 зазначеного Закону передбачає, що звільнення від сплати судового збору стосовного заявників - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, втрати документів, необхідних для отримання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Також, у п. 22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» зазначено, що у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відтак, суд вважає, що посилання позивача на звільнення від сплати судового збору є необґрунтованими та не стосуються її підстав, з якими остання звернулася до суду, з метою відшкодування шкоди.

Окрім цього, суд надавав змогу позивачу належним чином обґрунтувати підстави звернення до суду та надати докази завдання їй шкоди, а саме підтвердження того, що дії держави-агресора Російської Федерації призвели до його вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно, тобто докази на підставі яких суд прийшов би до висновку про звільнення її від сплати судового збору.

Разом з цим, позивачем не було виправлено недоліки, визначені ухвалою суду, що позбавляє суд звільнити останню від сплати судового збору, а інших обставин позивач не зазначає.

Таким чином, суд вважає, що позивач належним чином не виконала вимоги ухвали суду від 13.06.2025, а тому позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства. Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Листом Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року справа «Креуз проти Польщі» (CASE OF KREUZ v. POLAND), «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявника на доступ до правосуддя.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст. ст. 175, 77 Цивільного процесуального кодексу України, а саме не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню, у зв`язку з неналежним виконанням ухвали суду від 13.06.2025.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст 185, 260, 261, 353 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація про відшкодування шкоди - вважати неподаною та повернути заявнику.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.М.Соколов