суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Карпенко С. О., Литвиненко І. В.
справа № 299/4802/21
провадження № 61-6133св24
на постанову колегії суддів Третьої судової палати Касаційного
цивільного суду у складі Верховного Суду від 9 квітня 2025 року, ухвалену за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стасюк Юрій Павлович, на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 5 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Кашуби А. В., та постанову Закарпатського апеляційного суду
від 18 березня 2024 року, ухвалену колегією у складі суддів Кожух О. А.,
Джуги С. Д., Собослоя Г. Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Рішко Олена Іванівна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними і застосування наслідків їх недійсності.
У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Рішко О. І., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними і застосування наслідків їх недійсності.
Позивач зазначала, що вона є особою похилого віку (80 років) і з 1996 року перебуває на обліку у лікаря-невролога з діагнозом «хвороба Паркінсона з вираженим акінетико-ригідним синдромом, вираженим порушенням функції та ходи». У зв`язку з хворобою вона практично не виходить з будинку протягом останніх двадцяти років.
Відповідач з 30 жовтня 1990 року до 16 листопада 2006 року перебувала у шлюбі з сином позивача - ОСОБА_4 ; шлюб розірвано рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2006 року. У шлюбі у них народилися двоє синів ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 , а після розірвання шлюбу - дочка ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після народження дочки фактичні шлюбні відносини ОСОБА_4 та відповідача припинилися. Деякий час відповідач та онуки проживали у спірному житловому будинку. З осені 2018 року відповідач виїхала на роботу до Угорщини, приїжджаючи додому щомісяця, а з 2019 року вона постійно проживає у м. Будапешті разом з дочкою ОСОБА_6 . Двоє синів відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають зареєстроване місце проживання у спірному житловому будинку, однак у ньому не проживають, оскільки постійно проживають і працюють за кордоном.
На час подання позову позивач постійно проживає разом із сином ОСОБА_4 та його теперішньою дружиною ОСОБА_4 і дітьми невістки від попереднього шлюбу - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Позивач зазначала про домовленість із сином ОСОБА_4 про те, що спірний будинок та земельну ділянку вона заповість у рівних частках йому та онуці ОСОБА_6 .
У грудні 2018 року ОСОБА_1 запропонувала відвести її до нотаріуса для складання заповіту на користь сина та онуки, на що позивач погодилася .
Під час складання заповіту в нотаріуса у зв`язку з тим, що позивач неповною мірою володіє українською мовою, відповідач всі запитання нотаріуса перекладала угорською.
Позивач стверджувала, що документи, які їй дали на підпис, вона не читала, їх зміст їй не роз`яснювали, вважала, що підписує заповіти на сина та онуку.
Надалі позивачу від сина стало відомо, що 13 грудня 2018 року вона підписала не тільки заповіт, яким заповідала сину 1/2 частку спірного майна, а й два договори купівлі-продажу, відповідно до яких вона нібито відчужила ОСОБА_1 іншу 1/2 частку спірного житлового будинку за 492 477,00 грн та 1/2 частку спірної земельної ділянки за 18 456,50 грн.
Позивач зазначала, що відповідач, скориставшись її похилим віком, безпорадним станом, відсутністю вдома сина, ввела її в оману щодо правової природи договорів, які вона підписала.
Вказувала, що не мала наміру продавати 1/2 частку спірного нерухомого майна відповідачу; жодних грошових коштів за спірне майно
не отримувала ні до, ні після підписання оспорюваних договорів
купівлі-продажу, що не заперечувала сама відповідач у приватній розмові влітку 2021 року з її дочками.
17 вересня 2021 року ОСОБА_4 разом з адвокатом отримав у приватного нотаріуса Рішко О. І. належним чином завірені копії оспорюваних договорів купівлі-продажу, ознайомившись з якими, позивач впізнала свої підписи. Однак вона запевняла, що, підписуючи у нотаріуса документи, була переконана, що підписує заповіт на користь сина та онуки. Стверджувала, що вона як власник нерухомого майна не зверталася до Приватного підприємства «Алекс-Хуст» та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гео Карпати», а також до відділу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області для проведення оцінки спірного нерухомого майна - предмета оспорюваних правочинів.
Оскільки ціна оспорюваного правочину з продажу будинку становить 492 477,00 грн, на цей розрахунок поширюються вимоги законодавства про його здійснення безготівковим способом, проте цієї вимоги дотримано не було. Крім того, під час вчинення оспорюваних правочинів нотаріус порушила Порядок вчинення нотаріальних дій, а саме не встановила дійсні наміри кожної зі сторін правочину і не пересвідчилась у розумінні сторонами умов та правових наслідків вчинення правочинів.
ОСОБА_2 вказувала, що вона помилилася щодо природи правочинів, підписаних у нотаріуса 13 грудня 2018 року, оскільки вважала, що підписує заповіт на користь сина та онуки в рівних частках на спірне нерухоме майно. Наміру продавати колишній невістці частину спірного нерухомого майна позивач не мала, грошових коштів від відповідача не отримувала, як це записано в оспорюваних правочинах. Її помилці сприяли дії відповідача ОСОБА_1 , яка не повідомила дійсний зміст оспорюваних правочинів.
1 березня 2022 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій конкретизувала підставу позову і зазначила, що вона помилилася щодо природи правочинів, оскільки вважала, що підписує заповіт, яким заповідає 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки сину ОСОБА_4 , а іншу 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки - своїй онуці
Посилаючись на відсутність наміру продавати відповідачу єдине житло та земельну ділянку, на якій воно розташоване, свій вік (80 років), стан здоров`я та потребу у догляді й сторонній допомозі, відсутність достатнього рівня володіння українською мовою для розуміння юридичного змісту спірних правочинів, відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваними правочинами та передання їй коштів, продовження проживання у спірному будинку після укладення договорів, а також
на статтю 229 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки спірного житлового будинку з надвірними спорудами, посвідчений 13 грудня 2018 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Рішко О. І. та зареєстрований за № 2443;
- скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію права власності
від 14 грудня 2018 року індексний номер 44610149 (номер запису про право власності 29444536);
- визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки спірної земельної ділянки, посвідчений 13 грудня 2018 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Рішко О. І. та зареєстрований за № 2442;
- скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію права власності
від 14 грудня 2018 року індексний номер 44609225 (номер запису про право власності 29443881).
Рішенням від 5 липня 2023 року Виноградівський районний суд Закарпатської області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовив.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що крім обставин, які вказують на похилий вік позивача та наявність у неї тривалого хронічного розладу фізичного здоров`я, позивачу потрібно було довести належними, допустимими та достовірними доказами, що це суттєво вплинуло на її здатність розуміти, усвідомлювати, сприймати і переробляти зовнішню інформацію саме у момент укладення оспорюваних правочинів. Адже помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Здатність розуміти, усвідомлювати, сприймати і переробляти зовнішню інформацію - це обставини, які мають значення у справі, однак для всебічного та об`єктивного з`ясування очевидно потрібні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право - медичній. З цього питання сторона позивача не забезпечила допустимих доказів, яким, на переконання суду, мав бути висновок експерта. Інформація про обмежену здатність позивача розуміти, сприймати та переробляти зовнішні дані (когнітивні функції) міститься лише у показаннях свідків, які є її дітьми та особами, заінтересованими у результаті судового розгляду. Тому сукупність цих доказів суд вважав недостатньою для підтвердження вказаної обставини і вважав зазначену обставину недоведеною. Сторона, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати, які правочини вчиняє. Інакше поведінка, за якої сторона договору підписує договори, не ознайомлюючись з їх змістом, не проявляючи активну цікавість щодо їх змісту, розцінюється судом як власне недбальство. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Закарпатський апеляційний суд постановою від 18 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 5 липня 2023 року скасував та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнав недійсними договори купівлі-продажу:

- 1/2 частки спірного житлового будинку з надвірними спорудами, посвідчений 13 грудня 2018 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Рішко О. І. та зареєстрований за № 2443;

- 1/2 частки спірної земельної ділянки, посвідчений 13 грудня 2018 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Рішко О. І. та зареєстрований за № 2442;

Відмовив у задоволенні позову в іншій частині.

Апеляційний суд керувався тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов неправильних висновків щодо підстав позову і помилково вважав, що суд повинен був встановити неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 225 ЦК України), а позивач не надала висновок експерта, який має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваних правочинів. Натомість, у цій справі позивач посилалася саме на правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки (стаття 229 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд вважав доведеним належними та допустимими доказами факт відсутність у позивача волевиявлення на відчуження відповідачу часток будинку та земельної ділянки.

При цьому суд врахував:

- вік позивача (80 років на час укладення правочинів);

- стан здоров`я (діагноз «хвороба Паркінсона»);

- потребу у догляді й сторонній допомозі;

- відсутність доказів передання позивачу грошових коштів за договорами купівлі-продажу;

- відсутність у ОСОБА_2 іншого житла, крім проданого житлового будинку, факт продовження проживання позивача у спірному будинку і фактичного непередання спірного майна відповідачу.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, оскільки під час укладення договорів купівлі-продажу мала місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач хотіла скласти саме заповіти, а не укласти договори купівлі-продажу. Вказаній помилці також сприяла та обставина, що того ж дня, а саме 13 грудня

2018 року, у нотаріуса було складено заповіт, яким позивач заповіла

ОСОБА_4 1/2 частку спірного нерухомого майна. Апеляційний суд вважав, що під час укладення оспорюваних договорів волевиявлення ОСОБА_2 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами купівлі-продажу від 13 грудня 2018 року.

Апеляційний суд вказав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , зазначивши, що задоволення позовних вимог про визнання на підставі судового рішення недійсними правочинів є підставою для відновлення відповідних записів про право власності позивача на спірне майно.

25 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Стасюк Ю. П., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 5 липня 2023 року і постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня

2024 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказує на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права і встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів. Зазначає про неправильне застосування апеляційним судом норм права, а саме їх застосування без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої

Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), від 8 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), від 14 серпня 2018 року у справі № 905/2382/17 (провадження № 12-52гс21) та постановах Верховного Суду від 12 січня

2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21), від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18),

від 2 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18

(провадження № 61-11630св19), від 6 листопада 2019 року

у справі № 439/67/14 (провадження № 61-14151св19), від 7 грудня 2021 року

у справі № 905/902/20, від 10 жовтня 2019 року у справі № 193/584/16 (провадження № 61-6828св18), від 26 жовтня 2022 року

у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22), від 6 жовтня

2021 року у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21).

Аргументи касаційної скарги свідчать про те, що позивач не надала належних доказів відсутності у неї волевиявлення на вчинення оспорюваних правочинів, а також доказів того, що вона припустилася помилки щодо правової природи договорів і правових наслідків їх вчинення. Зазначає, що доводи позивача свідчать про її недбальство, а не про помилку, що не є підставою для визнання договорів купівлі-продажу спірного майна недійсними. Крім того, апеляційний суд встановив фактичні обставини справи на підставі недопустимих доказів - показань свідків. Про неможливість встановлення обставин щодо виконання зобов`язань, які виникли з правочину, з показань свідків зазначав Верховний Суд у постанові

від 6 листопада 2019 року у справі № 439/67/14

(провадження № 61-14151св19).

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 березня 2018 року

у справі № 645/10160/15 (провадження № 61-13652св18), від 3 травня

2018 року у справах № 465/826/13 (провадження № 61-745св17)

та № 334/7904/15 (провадження № 61-4417св18), від 18 листопада 2020 року

у справі № 202/2578/19 (провадження № 61-2626св20), від 24 травня

2023 року у справі № 337/5653/19 (провадження № 61-3221св23), та не врахував, що лише встановлення таких обставин як вік позивача, її стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного і продовження проживання у житлі після укладення договору, самі собою - без доведення наявності такої вади волі у позивача як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути достатніми підставами для визнання таких договорів недійсними. Наведені обставини можуть бути опосередкованими доказами наявності такої помилки. Подальша зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення правочинів не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваних правочинів. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації (постанови Верховного Суду від 6 жовтня 2021 року

у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 3 травня 2022 року у справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20)).

Суд не врахував, що, незважаючи на те, що спірний будинок є єдиним житлом позивача, вона продала лише 1/2 його частку, тому не обмежена правом користуватися своїм житлом і проживання позивача у спірному будинку після укладення правочинів не свідчить про помилку у їх правовій природі.

Також заявник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність відповідачем факту передання грошових коштів за договорами купівлі-продажу часток спірного майна у безготівковій формі на поточний рахунок позивача чи у готівковій формі до укладення договорів купівлі-продажу. Такі висновки суперечать презумпції правомірності правочину та правовим висновкам, викладеним у постановах Великої

Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) та від 8 вересня 2020 року

в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19). Крім того, суд неправильно розподілив обов`язок доказування обставин передання коштів, оскільки ця обставина встановлена в оспорюваних договорах і спростування таких обставин повинно покладатися на сторону, яка оспорює чи не визнає відповідну обставину.

Заявник посилається на те, що позивач надавала пояснення у судах першої та апеляційної інстанцій українською мовою, у суді першої інстанції перекладач брав участь лише формально, а в суді апеляційної інстанції позивач відповідала на питання суду без перекладача. Оскільки позивач як особа, яка 80 років прожила в Україні, має трудовий стаж з 1959 року, підписала позовну заяву та інші документи, складені українською мовою, це свідчить про володіння українською мовою на достатньому рівні для укладення оспорюваних правочинів.

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 9 квітня 2025 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стасюк Ю. П, залишено без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2024 року - без змін.

Ухвалюючи постанову, касаційний суд погодився з висновками апеляційного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та визнання правочинів недійсними, оскільки під час укладення договорів купівлі-продажу мала місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення, а саме позивач бажала скласти саме заповіти, а не укласти договори купівлі-продажу.

Проте з вказаними висновками колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність), або якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/ зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, у якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

- пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

- наявність підстав для оспорення правочину;

- встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 вересня 2020 року

у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) зазначено, що «положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір».

Апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Великої

Палати Верховного Суду від 8 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), про що зазначає заявник у касаційній скарзі, та дійшов помилкового висновку про недоведеність факту передачі грошових коштів за оспорюваними правочинами.

Суд апеляційної інстанції помилково вважав доведеними обставини про неотримання ОСОБА_2 грошових коштів за оспорюваними договорами з її показань як свідка та показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 (які обізнані про непередання коштів зі слів позивача), оскільки встановлення зазначених обставин з показань свідків суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року

у справі № 439/67/14 (провадження № 61-14151св19), в якій зазначено, що «відповідно до частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Результати аналізу змісту наведеної норми статті ЦК України вказують, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину».

На неврахуванні цього висновку Верховного Суду апеляційним судом наголошував заявник у касаційній скарзі, проте відповідні доводи залишилися поза увагою колегії суддів.

Саме недоведення передачі грошових коштів за оспорюваними договорами апеляційний суд вважав обставиною, шо доводить відсутність волевиявлення продавця, з чим помилкового погодився суд касаційної інстанції.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача про неотримання грошових коштів спростовуються пунктом 5 договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку та пунктом 7 договору купівлі-продажу 1/2 частки земельної ділянки, зміст яких свідчить про отримання ОСОБА_2 грошових коштів до підписання оспорюваних правочинів. Такий висновок місцевого суду повністю узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пунктах 7.35-7.36 постанови

від 8 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

Крім того, в касаційній скарзі заявник зазначав про

неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду,

викладених, зокрема, у постановах від 26 жовтня 2022 року

у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) від 6 жовтня

2021 року у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 3 травня 2022 року у справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20), в яких зазначено, що «лише з`ясування таких обставин як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі собою - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені

в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах».

Апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у вказаних постановах та дійшов помилкового висновку про те, що вік позивача, її стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження проживання у проданому житлі після укладення договорів купівлі-продажу (зважаючи на відчуження 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки), свідчать про існування помилки, оскільки зазначені обставини самі собою - без доведення наявності такої вади волі у продавця як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договорів купівлі-продажу недійсними.

Відчужуючи за оспорюваними правочинами по 1/2 частці житлового будинку та земельної ділянки, позивач залишалася власником інших 1/2 часток спірного майна і саме тому продовжувала проживати у житловому будинку. Обставини, встановлені апеляційним судом, і враховані при ухваленні судового рішення судом касаційної інстанції щодо потреби позивача у догляді та сторонній допомозі, не є обставинами, з яких формується воля особи на укладення договору купівлі-продажу або ж складення нею заповіту.

У постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 200/6309/19 (провадження № 61-11855св22) зазначено, що «під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); Договір купівлі-продажу як двосторонній правочин вочевидь відрізняється від заповіту як одностороннього правочину. Суди зробили необґрунтований висновок про наявність помилки в природі правочину, оскільки договір купівлі-продажу і заповіт є різними по своїй суті правочинами».

Апеляційний суд помилково вважав, що помилці при укладенні оспорюваних правочинів також сприяло складення у нотаріуса того ж дня, а саме 13 грудня 2018 року, заповіту, яким позивач заповіла ОСОБА_4 1/2 частку спірного нерухомого майна.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам, необхідно врахувати наступне:

- ОСОБА_2 у заповіті, посвідченому приватним нотаріусом в день укладення оспорюваних правочинів, власноручно здійснила запис «Цей заповіт з моїх слів записаний нотаріусом вірно мною прочитаний вголос мені зрозумілий і мною підписаний нижче», поставила підпис і зазначила прізвище та ініціали;

- оспорювані договори купівлі-продажу ОСОБА_2 також підписала і власноручно зазначила прізвище та ініціали;

- вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського міського нотаріального округу Рішко О. І. та зареєстрований за № 2441, в той час як оспорювані договори купівлі-продажу посвідчені цим же нотаріусом та зареєстровані за №№ 2442 та 2443, тобто після складення ОСОБА_2 заповіту;

- незважаючи на похилий вік позивача та її стан здоров`я, вона власноручно здійснила на заповіті запис, який складається з трьох рядків, тому, беззаперечно, мала розуміти, що, підписуючи оспорювані договори і зазначаючи своє прізвище та ініціали, вона явно вчиняє інший правочин ніж заповіт, складений нею незадовго до укладення договорів купівлі-продажу протягом одного дня.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, правильно застосував норми права і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, яке суд апеляційної інстанції помилково скасував.

Апеляційний суд, надавши оцінку змісту рішення суду першої інстанції, помилково вважав, що підставою відмови у позові була відсутність висновку експерта щодо здатності позивача розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Оскільки місцевий суд, здійснивши тлумачення поняття помилки в контексті розуміння сторонами правочину своїх прав та обов?язків, надав оцінку зібраним у справі доказам як в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, в тому числі і показам свідків та позивача, допитаної як свідка, і виходив з власного її недбальства.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, а судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права і правильно застосовані норми матеріального права, за результатами перегляду справи в касаційному порядку колегія суддів мала задовольнити частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв Стасюк Ю. П. , скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2024 року і залишити в силі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 5 липня 2023 року.

Судді: С. О Карпенко

І. В. Литвиненко