ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5354/25 Справа № 185/148/25 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №185/148/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - Єлістратова Романа Вячеславовича на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Головіна В.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодженням здоров`я, в обґрунтування якого посилався на те, що він протягом тривалого часу працював на підприємстві відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у шкідливих підземних умовах праці і втратив професійну працездатність.

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 06 грудня 2021 року йому рекомендовано нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарне лікування та протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого клімату, підземно.

Довідкою МСЕК від 22 листопада 2024 року йому, повторно, встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 55 % за профзахворювання, з визначенням третьої групи інвалідності.

27 квітня 2021 року позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку зі станом здоров`я.

Позивач вважає, що за таких обставин відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, оскільки він втратив здоров`я саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці. У зв`язку з чим просить стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на свою користь моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я у розмірі 200 000 грн, без відрахування податків та інших обов`язкових платежів, оскільки відповідач не створив безпечних умов праці та він втратив своє здоров`я.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 110 000 грн. 00 коп., без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - Єлістратова Р.В., подав апеляційну скаргу, в якій вважає дане рішення необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки, що позивач протягом тривалого часу мав постійний больовий синдром у поперековому та шийному відділі хребта та інші захворювання, неодноразово звертався до лікарні за наданням допомоги та позивача не було направлено на до обстеження, не встановлено необхідність утворення нових умов праці, що повинні забезпечуватися для недопущення погіршення стану здоров`я та посилення захворювання знаходився на лікуванні за захворюванням, яке в подальшому стало професійним та вплинуло на стан здоров`я до встановлення стійкої втрати працездатності за цим захворюванням вже вказує на приховування позивачем реального стану здоров`я та неналежного й своєчасного виявлення лікарями під проведення експертизи стану здоров`я позивача, вказує на неякісне надання медичних послуг та неправомірне визнання позивача придатним до роботи в підземних умовах.

Вказує, що відповідач організовував заходи направлені на своєчасне виявлення та розвитку професійних ризиків пов`язаних зі станом здоров`я позивача та вживав відповідних заходів.

Зазначає, що дізнавшись за результатами амбулаторних звернень про погіршення стану здоров`я, позивач також мав можливість припинити трудовий договір, однак продовжував працювати, зауважень щодо умов праці від позивача не надходило.

Добровільне продовження роботи на підприємстві свідчить про те, що позивач своїми свідомими діями та бездіяльністю завдав шкоди своєму здоров`ю.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог саме в такій частині, враховуючи необхідність для позивача у постійному лікуванні та реабілітації, наявності вимушених змін у його житті в зв`язку з професійним захворюванням. Проте, суд першої інстанції не встановив відсутність інших хворіб, що впливають на фізичні страждання позивача, виключаючи всі обставини на які посилається як позивач у своїй позовній заяві.

Вважає, що встановлення такого факту лише за висновками МСЕК про встановлення позивачу інвалідності та ступеня втрати працездатності - є незаконним. Встановлення ж самого ступеню втрати професійної працездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди.

Несвоєчасне виявлення медичною комісією та приховування позивачем від роботодавця фактичного стану свого здоров`я вплинуло на своєчасність виявлення ранніх ознак професійних захворювань, а також своєчасність вирішення питання щодо можливості працівника продовжувати роботу в умовах дії шкідливих та небезпечних факторів трудового процесу, в результаті стало основною причиною втрати працівником працездатності.

Вказаним обставинам справи судом першої інстанції оцінку не надано та не враховано при прийнятті оскаржуваного рішення.

Також, вважає, що відповідальність за стан свого здоров`я, та наслідки такої поведінки, покладається виключно на позивача, а індивідуальна програма реабілітації та докази її виконання можуть свідчити про вказані обставини та вплинути на результат прийнятого судом рішення

Зазначає, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а значущістю негативних змін в житті особи внаслідок заподіяння шкоди та впливом наслідків цього правопорушення на особистість, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Крім того зазначає, що заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за шкоду, яка завдана його діями. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стає причиною завдання шкоди.

Також зазначає, що суд не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, рішення суду побудоване на припущеннях того, що позивач зазнає певних обмежень, адже в матеріалах справи відсутні докази, а позивач до суду не з`являвся та пояснень не надавав. Також відсутні й докази зусиль, які позивач докладає для організації свого життя.

Вважає, що суд першої інстанції не дослідив всі обставини справи, залишив без уваги аргументи та доводи відповідача, необґрунтовано завищив розмір моральної шкоди, та як наслідок ухвалив незаконне рішення яке не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим просить, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року змінити в частині стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 110 000 грн., судового збору 1211, 20 грн., зменшивши розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, в зв`язку з ушкодженням здоров`я до 55 000 грн. з утриманням податків та інших обов`язкових платежів, судового збору на користь держави до 550 грн. 00 коп.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Остапуля Н.П. скориставшись своїм правом подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що рішення Павлоградського міськрайонного суду є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» не підлягає задоволенню.

Вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні слушно послався на рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004, у п.4.1 якого зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Вказує, що відповідач не забезпечив безпечні і нешкідливі умови праці відповідно до вимог нормативно-правових актів при виконанні позивачем трудових обов`язків, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форма П-4 від 11 листопада 2021 року ( пункти 17, 18). Професійне захворювання позивача виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань.

Зазначає, що фізичні і душевні страждання, які позивач зазнає, в тому числі в процесі лікування у зв`язку з втратою здоров`я в наслідок професійного захворювання, є складовою моральної шкоди, яка фондом соціального страхування не фінансувалася і не відшкодовувалась йому. У жодному законодавчому акті України не вказано, що фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, в тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, є компенсацією за спричинену особі моральну шкоду.

Вважає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував всі обставини даної справи, керувався принципом розумності та справедливості, урахував стан здоров`я позивача, втрату його професійної працездатності, яка становить 55%, характер та глибину фізичних і душевних страждань від ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що призвело до значних тяжких вимушених життєвих змін, тому вірно визначив в порядку відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 110 000 грн

Належних і допустимих доказів, а також обґрунтованих доводів, які б свідчили про необхідність зменшення визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди, відповідач суду апеляційної інстанції не надав.

Таким чином, Павлоградський міськрайонний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

У зв`язку з чим, просив апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи установлено, що 22 лютого 1999 року по 27 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 працював на шахтах у відповідача учнем гірника підземного з ремонту гірничих виробок, гірником підземним з ремонту гірничих виробок з повним робочим днем у шахті.

27 квітня 2021 року позивача було звільнено з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі через стан здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи.

12 жовтня 2021 року Державною установою «Український Науково-дослідний інституту промислової медицини» м.Кривий Ріг, складено медичний висновок лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я №1828 про наявність у позивача хронічного професійного захворювання: радикулопатія попереково- крижова та шийна з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, вираженим периферичним нейросудинним синдромом верхніх кінцівок, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня); хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. ЛН першого-другого ступеня; хронічна двобічна есенсоневральна приглухуватість другого ступеня (з легким зниженням слуху).

11 листопада 2021 року комісією складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форма П-4 (далі - Акт розслідування), затверджений в.о. начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.

Згідно п.13 Акту розслідування оцінка умов праці по діючим на момент розслідування класифікаціям віднесена до різних ступенів «шкідливих» за всіма факторами.

Відповідно п.15 Акту у позивача раніше не було виявлено професійного захворювання.

У пункті 16 Акту зазначено, що хворий не здатний працювати за професією.

Згідно п.17 Акту розслідування хронічне професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи в підземних умовах шахти гірником з ремонту гірничих виробок дільниці ремонтно-відновлювальних робіт, виконував комплекс робіт по встановленню рам арочного кріплення, займався вибиранням породи із рамного простору та завантаженням її вручну у вагонетки. Внаслідок недосконалості технології підземного видобутку вугілля, роботи шахтних механізмів і машин ( комбайн, стрічковий конвеєр, перевантажувач тощо) підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, підвищенні' рівнів виробничого шуму. Недосконалість технології передбачає значне використання ручної праці (піднесення матеріалів та обладнання тощо). Також внаслідок недосконалості механізмів гірничошахтного обладнання, робочого інструменту в підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати транспортувальні засоби та засоби малої механізації для переміщення вантажів внаслідок технологічного обмеження робочого простору, перешкоджаючи їх застосування.

Причинами виникнення професійного захворювання є: вміст пилу вуглецю з вмістом вільного від 5% до 10% в повітрі робочої зони в 13,9 разів перевищує ГДК (фактичне значення 55,6 мг/куб.м. при допустимій концентрації - 4 мг/куб.м. по ГОСТ 12.1.005-88 «Общие санитарно-гигиенические требования к воздуху рабочей зони). Еквівалентний рівень шуму перевищує допустимий на 11 дБА (фактичне значення 91 дБА, при допустимому - 80 дБА) по ДСН 3.3.6.037-99, еквівалентний скорегований рівень локальної вібрації перевищує допустимий на 2 дБА, критичне значення 114 дБА при допустимому - 112 дБА) по ДСН 3.3.6.037-99; відносна вологість повітря вище нормативних параметрів на 10,4% (фактичне значення 85,6%, при допустимому - 75% по ДСН 3.3.6.042-99, ДСН 3.3.1.095-2002. Зовнішнє фізичне динамічне навантаження при загальному навантаженні (за участю м`язів рук , тулуба, ніг) становить 45670 кг/м, при допустимому до 44000 кг/м; маса вантажу що постійно підіймається та переміщується вручну 32 кг, при допустимій до 30 кг; причина статичного навантаження за зміну при приманні вантажу, докладанні зусиль двома руками кг/с при допустимій до 70000 кг/с: нахили тулуба (вимушені, більше 30 градусів ) становить 225 разів за зміну, при допустимій 51-100 разів на зміну Важкість праці: перебування в незручній робочій позі 70,28% часу зміни (при допустимій до 25 %), нахили корпусу (вимушені, більше 30 град.) становлять 126 разів за зміну при нормативному значенні від 51 до 100 разів за зміну (п. 18 Акту розслідування).

06 грудня 2021 року позивачу первинно було встановлено 55 відсотків втрати професійної працездатності сукупно (з них: 40 відсотків - ДПП, 10 відсотків ХОЗЛ, 5 відсотків - туговухість) і третю групу інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням, що підтверджується довідкою МСЕК про результати визначення ступеня страти професійної працездатності у відсотках від 06 грудня 2021 року.

Відповідно довідки до акту огляду МСЕК від 06 грудня 2021 року позивачу рекомендовано нагляд і лікуванні у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарне лікування. Також згідно цієї довідки йому протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно.

Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня страти професійної працездатності у відсотках від 22 листопада 2024 року позивачу при повторному огляді встановлено 55 відсотків втрати професійної працездатності сукупно (з них: 40 відсотків - ДПП, 10 відсотків - ХОЗЛ, 5 відсотків - туговухість) і третю групу інвалідності безстроково у зв`язку з професійним захворюванням.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 22 листопада 2024 року рекомендовано нагляд і лікуванні у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарного лікування. Також згідно цієї довідки позивачу протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявності порушення права позивача на безпечні та здорові умови праці, що призвело до виникнення професійних захворювань та обмеження працездатності. Тому наявні підстави для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди.

З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності, необхідність постійного лікування та реабілітації, наявність вимушених змін у житті позивача у зв`язку з ушкодженням здоров`я, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 110 000 грн, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника.

При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).

Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що надані позивачем письмові докази є допустимими і належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування.

Встановлено, що позивачу встановлено 55 % втрати професійної працездатності.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції було враховано роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, та взято до уваги конкретні обставини по справі, глибину і ступінь його моральних страждань, пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали та вірно визначив розмір моральної шкоди у розмірі 110 000 грн., без відрахуванням податків і зборів.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Таким чином, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням інших, встановлених судом обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 55%, який при переоглядах залишився незмінний, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі 197/42/20.

Висновок суду підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11 листопада 2021 року, де зазначено, що професійне захворювання виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів, фізичне перевантаження, пил, шум.

Згідно з довідки МСЕК про результати визначення ступеня страти професійної працездатності у відсотках від 22 листопада 2024 року позивачу при повторному огляді встановлено 55 відсотків втрати професійної працездатності сукупно (з них: 40 відсотків - ДПП, 10 відсотків - ХОЗЛ, 5 відсотків - туговухість) і третю групу інвалідності безстроково у зв`язку з професійним захворюванням.

Право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня первинного встановлення йому висновком МСЕК стійкої втрати працездатності.

Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, він вимушений систематично отримувати медичну допомогу, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення в цій частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його зміни в частині зменшення розміру відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи відповідача про те, що ушкодження здоров`я позивача відбулось саме внаслідок його дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, з врахуванням того, що підприємство щорічно виділяє фінансування на виконання заходів з охорони та безпеки праці працівників, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Доводи відповідача, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено наслідків та обсягу спричинених позивачу моральних страждань з урахуванням ступеня вини відповідача, не знайшли свого підтвердження і спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи, зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 09.07.2025 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв