ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 688/4708/24

Провадження № 22-ц/820/650/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представниці відповідача Руденко К.М.,

представників третьої особи Фролкова В.А.,

Російського І.К.,

Жукова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, третя особа Державне підприємство «Дослідне господарство «Рихальське» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України», про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду державного майна України, третя особа Державне підприємство «Дослідне господарство «Рихальське» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України» (далі Підприємство), про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 зазначив, що з 28 березня 2022 року він обіймав посаду виконувача обов`язків директора Підприємства до призначення директора у встановленому законом порядку. Наказом заступника голови Фонду державного майна України від 8 жовтня 2024 року №2346 звільнено його з роботи відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору та призначено ОСОБА_3 виконувачем обов`язків директора Підприємства з дати, наступної за датою видання цього наказу, на строк, визначений укладеним з нею контрактом.

Звільнення позивача є незаконним, оскільки органом управління майном Підприємства є Національна академія аграрних наук України, яка наділена виключними повноваженнями щодо призначення та звільнення директора Підприємства. Станом на 8 жовтня 2024 року єдиний майновий комплекс Підприємства не був переданий із сфери управління Національної академії аграрних наук України до сфери управління Фонду державного майна України, тобто відповідач не мав повноважень на призначення та звільнення директора. До того ж оскаржуваний наказ підписаний неуповноваженою особою заступником, а не головою Фонду державного майна України.

Крім того, директор Підприємства не був призначений у встановленому законом порядку на підставі конкурсного відбору, а ОСОБА_3 була призначена лише виконувачем обов`язків директора Підприємства. Відтак підстави для звільнення позивача з займаної посади у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору відсутні.

Оскільки позивача було звільнено з роботи без законних підстав, то відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Фонду державного майна України від 8 жовтня 2024 року №2346 в частині його звільнення;

поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора Підприємства;

стягнути з Фонду державного майна України на свою користь середню заробітну за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати фактичного поновлення на роботі.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2025 року позов ОСОБА_4 в частині стягнення середньої заробітної плати залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Фонду державного майна України від 8 жовтня 2024 року №2346 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора Підприємства.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконувача обов`язків директора Підприємства з дати звільнення 8 жовтня 2024 року.

Стягнуто з Фонду державного майна України в дохід держави судовий збір в сумі 1 937 грн 92 коп.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Суд керувався тим, що 19 вересня 2023 року єдиний майновий комплекс Підприємства був переданий із сфери управління Національної академії аграрних наук України до сфери управління Фонду державного майна України, який з того часу був уповноважений призначати та звільняти його керівника за наказом голови Фонду чи його заступника. Водночас у період дії воєнного стану призначення керівника Підприємства може здійснюватися без конкурсного відбору. З ОСОБА_1 був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту призначення директора в установленому порядку. Оскільки станом на 8 жовтня 2024 року директора Підприємства не було призначено, а призначено лише виконувача обов`язків директора, то строк укладеного з позивачем трудового договору не закінчився, відтак звільнення ОСОБА_1 є незаконним. У зв`язку з цим оспорюваний наказ Фонду державного майна України підлягає скасуванню, а позивач ОСОБА_1 поновленню на посаді виконувача обов`язків директора Підприємства.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Фонд державного майна України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Фонд державного майна України є органом управління майном Підприємства, внаслідок чого він був наділений повноваженнями щодо призначення та звільнення директора. До того ж у період дії воєнного стану особи призначаються на посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки без конкурсного відбору. ОСОБА_1 призначено виконувачем обов`язків директора Підприємства за строковим трудовим договором на період до призначення директора у встановленому законом порядку (настанням певної події). Оскільки виконувачем директора Підприємства призначено іншу особу, то позивач підлягає звільненню за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Звільнення ОСОБА_1 проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, внаслідок чого підстави для скасування оскаржуваного наказу та поновлення ОСОБА_1 на роботі відсутні. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не врахував правові позиції Верховного Суду, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

Підприємство подало заяву про закриття провадження у справі з відповідними письмовими поясненнями, зазначивши, що рішення учасників товариства про звільнення керівника як виконавчого органу цього товариства мають розглядатися в межах корпоративних, а не трудових правовідносин. Отже, даний спір підсудний господарському суду та не віднесений до цивільної юрисдикції.

ОСОБА_1 заперечив цю заяву та вказав на правомірність розгляду справи за його позовом у порядку цивільного судочинства.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Суд першої інстанції встановив обставини справи повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено ним неправильно. Крім того, суд неправильно витлумачив норми статей 23, 36 КЗпП України та не застосував норми статті 263 ЦПК України.

У зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Наказом президента Національної академії аграрних наук України від 15 лютого 2018 року затверджено Статут Підприємства (далі Статут), згідно з яким Підприємство засноване на державній власності, перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України (далі Академія) як органу управління державним майном.

Пунктами 7.2, 7.5 Статуту визначено, що управління Підприємством здійснюється його директором, який підзвітний Академії. Директор Підприємства призначається на посаду на конкурсній основі та звільняється з неї президентом Академії відповідно до діючого законодавства. Контракт з директором Підприємства укладається Національною академією аграрних наук України в особі її президента.

Наказом президента Національної академії аграрних наук України від 25 березня 2022 року №96-к призначено ОСОБА_1 виконувачем обов`язків директора Підприємства з 28 березня 2022 року до призначення директора у встановленому законом порядку.

Згідно з актом приймання-передачі від 19 вересня 2023 року єдиний майновий комплекс Підприємства передано із сфери управління Національної академії аграрних наук України до сфери управління Фонду державного майна України на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2023 року №697-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності».

Наказом заступника голови Фонду державного майна України від 8 жовтня 2024 року №2346 звільнено ОСОБА_1 виконувача обов`язків директора Підприємства згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору та призначено ОСОБА_3 виконувачем обов`язків директора Підприємства з дати, наступної за датою видання цього наказу, на строк, визначений укладеним з нею контрактом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо юрисдикції спору

Статтею 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 20 Господарського процесуального кодексу господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18 сформувала правовий висновок щодо розмежування юрисдикційності подібних спорів. Зокрема, за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України). До юрисдикції господарського суду належать спори, в яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення).

Крім того, у постанові від 29 травня 2019 року у справі №452/970/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що якщо позивач оскаржує наказ про звільнення, насамперед, через порушення його трудових прав, як працівника і ці вимоги тісно пов`язані з вимогами щодо визнання звільнення позивача незаконним, то відсутні підстави вважати, що такий спір належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Оскільки ОСОБА_1 оскаржує своє звільнення з посади виконуючого обов`язки директора Підприємства з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, тобто не у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи (члена виконавчого органу), то даний спір не віднесений до корпоративних спорів і не підсудний господарському суду.

Суд першої інстанції правомірно розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

Відтак клопотання Підприємства про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню.

б) щодо вирішення спору по суті

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В силу статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України трудовий договір припиняється у зв`язку із закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати відповідну роботу, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати належні умови праці.

Строковий трудовий договір укладається між власником або уповноваженим ним органом і працівником на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Підставою для припинення строкового трудового договору є закінчення строку, на який його було укладено. При цьому припинення трудового договору за закінченням строку не вимагає волевиявлення працівника, оскільки свою волю як на укладення строкового договору, так і на його припинення, працівник уже висловив при прийнятті на роботу за строковим трудовим договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2024 року у подібній за обставинами справі №366/3222/21 зазначила, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Строк, на який працівник наймається на роботу, зазначається у наказі про прийняття на роботу (призначення на посаду). Саме формулювання змісту наказу про прийняття на роботу працівника чи про призначення, наприклад, керівника (виконувача обов`язків керівника) зазначається у письмовій формі домовленості сторін трудового договору. У згаданій нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, а саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певної події, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленої події є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду сформулювала правове визначення керівника підприємства та виконувача обов`язків керівника підприємства, а також вказала на особливе регулювання їх трудових відносин.

Керівник це посадова особа, яка наділена адміністративною владою щодо очолюваного нею певного колективу працівників (службовців) і здійснює внутрішньо організаційне управління ним. Розрізняють керівників: лінійних здійснюють комплексне управління об`єктом у цілому та всіма його підрозділами, функціональних керують всередині організаційних структур виконанням певних функцій управління або елементами цих функцій. Категорія «керівник» є загальним поняттям, що вказує на особу, яка має функції управління. Під поняття «керівник підприємства», враховуючи функціональні повноваження, підпадають особи, які виконують обов`язки організаційно-розпорядчі (керівництво трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності) чи адміністративно-господарські (обов`язки з управління або розпорядження державним майном). Особа, яка тимчасово виконує обов`язки керівника підприємства за вакантною посадою, тобто «виконувач обов`язків директора підприємства» так і особа, яка на постійній основі обіймає посаду керівника підприємства, тобто «директор (генеральний директор) підприємства» підпадають під загальне поняття «керівник підприємства».

Разом із тим, вказавши на строковість відносин підприємства з працівником, на якого покладено виконання обов`язків керівника підприємства за вакантною посадою керівника такого підприємства, та виснувавши про необхідність встановлення строку дії трудового договору на підставі змісту наказу про призначення такого виконувача обов`язків керівника, Велика Палата Верховного Суду розтлумачила, що в частині такої умови наказу «до призначення керівника в установленому законодавством порядку» потрібно розуміти у широкому сенсі, а саме як до призначення керівника за результатами проведеного конкурсу шляхом укладення з ним контракту, так і до призначення іншої особи, на яку покладається виконання обов`язків керівника (генерального директора) підприємства шляхом видачі відповідного наказу органом управління.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_1 був призначений на посаду виконувача обов`язків директора Підприємства за строковим трудовим договором до призначення директора в установленому законом порядку.

Наказом Фонду державного майна України від 8 жовтня 2024 року №2346 призначено ОСОБА_3 виконувачем обов`язків директора Підприємства з дати, наступної за датою видання цього наказу, на строк, визначений укладеним з нею контрактом.

Відповідно настала подія, з якою пов`язувалося припинення строкового трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та Національною академією аграрних наук України, згідно з наказом від 25 березня 2022 року №96-к, а тому у роботодавця існували правові підстави для звільнення позивача за приписами пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Суд першої інстанції помилково керувався тим, що зазначена в наказі Національної академії аграрних наук України від 25 березня 2022 року №96-к подія, до настання якої ОСОБА_1 мав виконувати обов`язки директора Підприємства, не настала. При цьому суд не врахував указану правову позицію Верховного Суду.

Водночас суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо правомочності Фонду на звільнення ОСОБА_1 .

Так, відповідно до статті 5 Закону України від 21 вересня 2006 року №185-V «Про управління об`єктами державної власності» (далі Закон №185-V) Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об`єктами державної власності; встановлює порядок передачі об`єктів державної власності суб`єктам управління, визначеним цим Законом.

За змістом пункту 4 частини першої статті 6 Закону №185-V уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств та голів виконавчих органів господарських товариств, у статутному капіталі яких 100 відсотків акцій (часток) належать державі, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням вимог, передбачених контрактом, у випадках, якщо утворення наглядової ради не є обов`язковим відповідно до закону, а також якщо утворення наглядової ради не передбачено статутом.

У статті 1 Закону України від 9 грудня 2011 року №4107-VI «Про фонд державного майна України» (далі Закон №4107-VI) визначено, що Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Фонд державного майна України очолює Голова, який призначається на посаду за поданням Прем`єр-міністра України та звільняється з посади Верховною Радою України (стаття 7 Закону №4107-VI).

В силу статті 8 Закону №4107-VI Голова Фонду державного майна України має заступників, у тому числі першого, які здійснюють визначені Головою Фонду державного майна України обов`язки. У разі відсутності Голови Фонду державного майна України чи неможливості здійснювати ним свої повноваження з інших причин його обов`язки виконує один із заступників відповідно до встановленого Головою Фонду державного майна України розподілу обов`язків.

Пунктом 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 1998 року №1482 (в редакції на час передачі єдиного майнового комплексу Підприємства до сфери управління Фонду державного майна України) встановлено, що передача оформляється актом приймання-передачі за формою згідно з додатком до Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність, затвердженого цією постановою. Акт складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується органом, який створив комісію. Право на управління об`єктом передачі виникає з дати затвердження органом, який створив комісію, акта приймання-передачі, а орган, уповноважений управляти державним майном, що здійснював управління об`єктом, або самоврядна організація втрачає таке право.

Згідно з актом приймання-передачі, затвердженим 19 вересня 2023 року на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2023 року №697-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності», єдиний майновий комплекс державного підприємства «Дослідне господарство «Рихальське» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України» передано із сфери управління Національної академії аграрних наук України до сфери управління Фонду державного майна України.

З огляду на викладене, Фонд державного майна України як орган управління відповідно до покладених на нього завдань вправі був звільнити ОСОБА_1 з посади виконувача обов`язків директора Підприємства.

Водночас згідно з наказом Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 12 вересня 2024 року №1017к заступник голови Фонду Тимошенко І.О., якому були підпорядковане Управління підприємств агропромислового комплексу та надане право приймати рішення, вчиняти дії і підписувати документи з питань, що відносяться до їх компетенції, виходячи з напрямків діяльності (завдань, функцій) підпорядкованих структурних підрозділів, правомірно підписав наказ про звільнення ОСОБА_1 .

Отже, звільнення ОСОБА_1 відповідає вимогам закону, внаслідок чого підстави для визнання незаконним і скасування оспорюваного наказу та поновлення його на роботі відсутні.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

При вирішенні спору суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1 , а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

У позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових втрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання до суду позову про поновлення на роботі.

Оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено, то обґрунтовано сплачений Фондом державного майна України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906 грн 88 коп. має бути відшкодований йому за рахунок держави.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 відмовити.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь Фонду державного майна України (місцезнаходження 01133, місто Київ, вулиця Генерала Алмазова, будинок 18/9; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00032945) 2 906 гривень 88 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 липня 2025 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Колієв С.А.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 5