КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9493/2025
Справа № 363/199/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Якимчуком Михайлом Миколайовичем , на рішення Вишгородського районного суду Київської області в складі судді Котлярової І.Ю., ухвалене в м. Вишгород 10 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 кошти в сумі 253 305,16 грн. - матеріальний збиток, заподіяний дорожньо-транспортною пригодою, кошти в сумі 35676 грн., витрачені на послуги таксі, 3500 грн. витрат на проведення дослідження матеріального збитку, а також моральну шкоду 200000 грн.

Позов мотивувала тим, що є власником транспортного засобу Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 . 20 листопада 2021 року в СТ «Міжріччя», розташоване в с. Хотянівка водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Audi д.н.з. НОМЕР_2 , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Соснова не надав переваги в русі транспортному засобу Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався по головній дорозі, скоїв з ним зіткнення, після чого автомобіль Audi д.н.з. НОМЕР_2 відкинуло в паркан будинку. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Відповідно до постанови Вишгородського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУПАП, тобто у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 26 жовтня 2022 року про оцінку автомобіля Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 , вартість матеріального збитку після аварійного пошкодження станом на 26 жовтня 2022 року дорівнює з урахуванням ПДВ та втрати товарної вартості 383305,16 грн. В зв`язку з тим, що страховою компанією відшкодовано позивачу ліміт страхової виплати в розмірі 130000 грн., то відповідач має сплатити різницю 253305,16 грн., а також витрати на проведення дослідження для визначення матеріального збитку вартістю 3500 грн.

Крім того, автомобіль було придбано ОСОБА_3 з метою необхідності догляду за дитиною, якій встановлено діагноз дитячий аутизм та яка потребує лікування в режимі денного стаціонару. Залишившись без транспортного засобу, позивач для потреб лікування доньки вимушена користуватись послугами таксі, щоб возити доньку на необхідні процедури, і за період з 21 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року позивач витратила на послуги таксі 35676 грн., що підтверджується банківською випискою. Дані витрати відповідач також повинен відшкодувати їй, оскільки послугами таксі вона вимушена користуватися в результаті його дій.

Крім того, неправомірними діями відповідача їй заподіяно моральної шкоди, оскільки в результаті ДТП вона отримала тілесні ушкодження, довго відновлювалася і тривалий час відчувала біль, хвилювалася за своє здоров`я. Звичний уклад життя був змінений, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, пов`язаних з втратою можливості вільно пересуватись, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання бажання, уникнення контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Після пережитого ДТП вона пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення додаткових значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Позивач вимушена користуватись послугами таксі, а отже вимушена прикладати додаткових зусиль, щоб заробити кошти.

В січні 2024 року ОСОБА_3 зменшила позовні вимоги, просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 кошти в сумі 172234 грн. - матеріальний збиток, заподіяний дорожньо-транспортною пригодою, кошти в сумі 29154,03 грн. за шкоду, заподіяну втратою товарного виду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, кошти в сумі 44737 грн., витрачені на послуги таксі, 3500 грн. витрат на проведення дослідження матеріального збитку, а також моральну шкоду 200000 грн.

Зазначала, що нею здійснено ремонт свого транспортного засобу, на який витрачено 302234 грн., що підтверджується актом здачі-прийняття робіт та платіжними інструкціями. В зв`язку з тим, що страховою компанією відшкодовано ліміт страхової виплати в розмірі 130000 грн., то відповідач має сплатити різницю заподіяної шкоди 172234 грн. Крім того, відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 26 жовтня 2022 року оцінено втрату товарного виду у 29154,03 грн. Таким чином, відповідач має відшкодувати їй 29154,03 грн. за шкоду, заподіяною втратою товарного виду, спричинену внаслідок ДТП. Також станом на 31 серпня 2023 року збільшилися витрати на таксі, які становлять 44737 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальний збиток, заподіяний внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 172 234 грн., шкоду, заподіяну втратою товарного виду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 29 154,03 грн., послуги таксі у розмірі 44 737 грн., витрати на проведення дослідження матеріального збитку у розмірі 3500 грн., моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., а всього у розмірі 302 625,03 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 750 грн. В решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника Якимчука М.М. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі, покласти на відповідача судові витрати.

Щодо незаконності задоволення вимог про стягнення матеріального збитку в розмірі 172234 грн., посилався на ст. 15, 16, 22, 1166, 1167, 23 ЦК України, вказував, що докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог в цій частині, не варто брати до уваги, вони не є належними та допустимими доказами з огляду на те, що ст. 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи, однак згідно ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Поданий позивачем звіт про оцінку про визначення вартості матеріального збитку таких відомостей не містить. Крім того, відповідно до матеріалів звіту вбачається, що акт огляду транспортного засобу № 38873 складений 26 жовтня 2022 року, тобто майже через один рік після інциденту. Аналогічний правовий висновок щодо належності і допустимості як доказу висновку експерта міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18.

Вказував, що судом не надано належної оцінки матеріалам страхової справи, наданої суду, з якої вбачається, що вартість відновлювального ремонту визначена страховою компанією у 132132,69 грн., та що позивачу здійснено страхове відшкодування у розмірі 130000 грн. Відповідно визначення вартості завданого збитку на підставі звіту, складеного після тривалого часу з моменту ДТП, а також без участі сторони відповідача, не може вважатись належним доказом підтвердження спричинення шкоди та проведеного подальшого ремонту транспортного засобу на підставі акту обстеження, згідно якого складено дефектний акт та проведено ремонт ФОП ОСОБА_4 .

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 13 березня 2018 року в справі № 910/9396/17 про те, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами СТО, на якій проводився ремонт автомобіля. Вказував, що надані позивачем документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження вартості проведеного ремонту автомобіля, що унеможливлює встановлення фактичного розміру завданої їй шкоди, в зв`язку з чим відсутні підстави брати до уваги визначену оцінювачем вартість відновлювального ремонту, який визначено на пошкодження автомобіля, оскільки в ньому зазначені лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем, в свою чергу, після фактичного здійснення ремонту автомобіля, розмір збитку, про відшкодування якого просить позивач, повинен визначатися як вартість витрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах № 753/19288/14-ц від 30 жовтня 2019 року та № 591/3152/16-ц від 25 березня 2019 року.

Щодо незаконності задоволення вимог про стягнення шкоди, заподіяної втратою товарного виду автомобіля в розмірі 29154,03 грн., посилався на п. 2.4, 8,3, 1.6, 8.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки КТЗ, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, вказував, що нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих вузлів, деталей і агрегатів, а також у разі заміни деталей, що впливає на зовнішній вигляд і експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля. Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується. Саме такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року в справі № 6-49цс14. Отже, враховуючи необхідність здійснення відновлювального ремонту, підстави для нарахування втрати товарного виду у розмірі 29154,03 грн. відсутні. Також наданий позивачем звіт про визначення вартості матеріального збитку від 26 жовтня 2022 року не може бути належним доказом, оскільки оцінювачем порушено п. 5.2 Методики, а саме автомобіль оглянуто за відсутності відповідача.

Щодо незаконності задоволення вимог про стягнення витрат на послуги таксі у розмірі 44737 грн., наводив зміст ст. 81, 76, 77, 80 ЦПК України, вказував, що на підтвердження цих вимог позивачем надано лише виписки по картці, де зазначено наявність таких витрат. Судом протиправно відхилено доводи сторони відповідача про те, що з наданих доказів неможливо встановити користування та оплату послуг таксі саме позивачем, та в цілях, наведених в позові.

Щодо незаконності задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн., наводив зміст ст. 1167, 1173 ЦК України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц, вказував, що судом не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі в рамках принципів розумності та справедливості та не здійснено посилання на належні докази, що є підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні вимог у цій частині.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 02 липня 2025 року з`явилися відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Якимчук М.М., від представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Терехова М.С. надійшла заява про відкладення розгляду справи в зв`язку із затримкою в часі розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд приймає до уваги, що у заяві про відкладення розгляду справи поважних причин для відкладення представником позивача не наведено.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 є власником автомобіля Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 8 т. 1).

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року в справі № 363/5179/21 встановлено, що 20 листопада 2021 року о 21 год. в СТ «Міжріччя», що в с.Хотянівка, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Audi д.н.з. НОМЕР_2 при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Соснова, не надав переваги в русі транспортного засобу Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення, після чого автомобіль Audi д.н.з. НОМЕР_2 відкинуло в паркан будинку, при ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, ОСОБА_1 , своїми діями порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП (а. с. 7).

Згідно полісу № АР/1305273 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в період дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна», зі страховою сумою за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 130000 грн. (а. с. 136 т. 1), до якого ОСОБА_3 24 листопада 2021 року звернулася із заявою про страхове відшкодування (а. с. 148 - 149 т. 1).

ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» 05 січня 2022 року здійснено розрахунок страхового відшкодування № 44150/22, згідно якого визначено вартість відновлювального ремонту в розмірі 132132,69 грн., та з урахуванням ліміту відповідальності страховика визначено розмір страхового відшкодування 130000 грн. (а. с. 171 т. 1), який 11 лютого 2022 року згідно платіжної інструкції № 923 виплачено ОСОБА_3 (а. с. 173 т. 1).

Позивачем надано копію звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, від 26 жовтня 2022 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , згідно якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ після аварійного пошкодження станом на 26 жовтня 2022 року, дорівнює з урахуванням ПДВ (на запасні частини) та з урахуванням втрати товарної вартості, 383305,16 грн., при цьому втрату товарної вартості визначено в розмірі 29154,03 грн. (а. с. 19 - 37 т. 1).

Вартість складання звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, від 26 жовтня 2022 року, оплачена ОСОБА_3 , складає 3500 грн. (а. с. 38 - 40 т. 1).

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою позивача ОСОБА_3 (а. с. 11) та ОСОБА_7 , шлюб між якими розірвано рішенням суду від 30 березня 2018 року (а. с. 12 т. 1).

Згідно виписки з медичної карти амбулаторного хворого № 141, ОСОБА_6 встановлено діагноз дитячий аутизм (а. с. 17 т. 1). Дитині рекомендовано режим денного стаціонару, логопедична корекція, заняття з педагогом, консультація психолога, психокорекція, масаж (а. с. 14 - 15, 17 т. 1). Згідно довідки № 121/1104, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує домашнього догляду з 22 листопада 2021 року (а. с. 13 т. 1).

Згідно виписки з рахунку ОСОБА_3 у АТ КБ «ПриватБанк» по окремим витратним операціям, в період з 21 листопада 2021 року по 31 серпня 2023 року наведено рух коштів по оплаті позивачем послуг таксі на загальну суму 44737 грн. (а. с. 41 - 53, 222 - 228 т. 1).

17 січня 2023 року ОСОБА_3 уклала з ФОП ОСОБА_4 договір про надання послуг № 17/01/23, за умовами якого виконавець зобов`язується за завданням замовника надати за оплату послуги з ремонту автомобіля та його складових частин, що був пошкоджений внаслідок ДТП, яка відбулась 20 листопада 2021 року, та потребує ремонту (а. с. 203 - 208 т. 1).

01 вересня 2023 року ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 уклали акт № 12 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) за договором № 17/01/23 від 17 січня 2023 року, згідно якого виконавцем виконано роботи по ремонту автомобіля і заміні запчастин загальною вартістю 302234 грн. (а. с. 212 т. 1). 01 вересня 2023 року ФОП ОСОБА_4 виставлено рахунок-фактуру № 12 (а. с. 213 т. 1), яка була оплачена ОСОБА_3 двома платіжними інструкціями від 25 жовтня 2023 року на загальну суму 302234 грн. (а. с. 219 - 220 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивача.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними.

Такі ж правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема в постановах від 09 квітня 2024 року в справі № 584/947/20 (провадження № 61-10387св22), від 15 січня 2025 року в справі № 461/3526/22 (провадження № 61-8540св24).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вина ОСОБА_1 у заподіянні дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої було пошкоджено належний позивачу ОСОБА_3 транспортний засіб Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 , підтверджується постановою Вишгородського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року в справі № 363/5179/21 та не підлягає повторному доказуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15, провадження № 14-176цс18, яка була обґрунтовано врахована судом першої інстанції, зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Отже, особа, яка винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити потерпілій особі різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 497/470/2021, від 16 січня 2023 року у справі № 664/1499/17, від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22, від 14 листопада 2024 року у справі № 442/6010/22, отже, правова позиція Верховного Суду з даного питання є усталеною.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 172234 грн., суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачем було здійснено відновлення після ДТП належного їй транспортного засобу та сплачено за його відновлення кошти у розмірі 302 234, 00 грн., отже, факт наявності різниці між виплаченою страховою сумою та вартістю відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, який є фактичним розміром шкоди, підтверджується договором про надання послуг № 17/01/23 від 17 січня 2023 року, актом № 12 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 01 вересня 2023 року, рахунком фактури № 12 від 01 вересня 2023 року та платіжними інструкціями № @PL509732 від 25 жовтня 2023 року та № @PL596781 від 25 жовтня 2023 року, які є належними доказами по справі та не були спростовані стороною відповідача.

Враховуючи наведене, оскільки розмір матеріальної шкоди судом першої інстанції визначено на підставі документів СТО, на якій проводився ремонт автомобіля, а не на підставі звіту про оцінку від 26 жовтня 2022 року, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог в цій частині, а саме звіт, не варто брати до уваги як неналежний та недопустимий доказ, складений майже через рік після інциденту, і у якому всупереч ч. 5 ст. 106 ЦПК України не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Оскільки позивачем доведено факт заподіяння належному їй транспортному засобу матеріальних збитків винними діями відповідача та виплату страховою компанією вартості матеріального збитку у розмірі 130000 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у розмірі 302234 грн. та сумою страхової виплати 130000 грн., що складає 172234 грн.

Судом першої інстанції враховано, що відповідач та його представник не спростували наведені позивачем розрахунки розміру завданої шкоди, власних експертних висновків не надали, при цьому судом було задоволено клопотання представника відповідача про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи, однак така не була проведена, зокрема і зв`язку не здійсненням відповідачем її оплати.

Висновки суду першої інстанції в цій частині не суперечать правовим висновкам Верховного Суду в постанові від 13 березня 2018 року в справі № 910/9396/17, на яку містяться посилання в апеляційній скарзі, оскільки у даній постанові зазначено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, і що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Такі висновки не суперечать правовим висновкам Верховного Суду в постанові № 753/19288/14-ц від 30 жовтня 2019 року, посилання на яку наявне у апеляційній скарзі, оскільки у даній постанові зазначено, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.

Такі висновки суду також не суперечать правовим висновкам Верховного Суду в постанові № 591/3152/16-ц від 25 березня 2019 року, посилання на яку наявне у апеляційній скарзі, оскільки у даній постанові зазначено, що розмір шкоди, завданої позивачеві, підтверджується звітом про незалежну експертну оцінку, який відповідачем не спростований. Чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено, що розмір майнової шкоди має підтверджуватись виключно висновком судової експертизи.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом не надано належної оцінки матеріалам страхової справи, наданої суду, з якої вбачається, що вартість відновлювального ремонту визначена страховою компанією у 132132,69 грн., та що позивачу здійснено страхове відшкодування у розмірі 130000 грн.

Так, суд першої інстанції вмотивовано відхилив аргументи відповідача, застосувавши ч. 2 ст. 1192 ЦК України і вказавши, що позивач як потерпіла особа має право на отримання збитків відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи, що сума страхового відшкодування, яка сплачена страховою компанією на користь позивача, не покриває у повному обсязі завдану позивачу шкоду, тому позивач не позбавлений права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків за рахунок відповідача.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про стягнення шкоди, заподіяної втратою товарного виду автомобіля, в розмірі 29154,03 грн.

Так, суд першої інстанції урахував рік випуску належного позивачу автомобіля - 2020, його ринкову вартість на момент ДТП (до отримання пошкоджень), характер та обсяг спричинених пошкоджень, в тому числі і складників кузова, які описані у протоколі технічного огляду, та вважав правомірним нарахування втрати товарної вартості суб`єктом оціночної діяльності та включення відповідної величини до загальної суми матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу ОСОБА_3 . При цьому суд не вбачав підстав піддавати сумніву грошову величину втрати товарної вартості (29154,03 грн.), визначену у звіті від 26 жовтня 2022 року про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого КТЗ.

Однак такі висновки є помилковими, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою, що вартість матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_3 в розмірі 172234 грн. була визначена судом не на підставі звіту про оцінку від 26 жовтня 2022 року, у якому втрата товарної вартості є складовою частиною вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ після аварійного пошкодження, в розмірі 383305,16 грн., а у інший спосіб - на підставі реальної вартості матеріалів і робіт, витрачених на відновлення автомобіля, в розмірі 302234 грн., підтвердженої відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

За даних обставин вимоги про відшкодування позивачу шкоди, заподіяної втратою товарної вартості, є необґрунтованими, недоведеними та задоволені судом першої інстанції безпідставно.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про стягненню з відповідача на користь позивача витрат на послуги таксі у розмірі 44 737 грн.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції дослідив виписки по картці (окремі операції) та встановив, що в період з 21 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року позивачем було витрачено на послуги таксі 35676 грн. та в період з 16 листопада 2022 року по 31 серпня 2023 року позивачем додатково були витрачені кошти на послуги таксі у розмірі 14728 грн., а всього у розмірі 44737 грн.

Відхиливши заперечення відповідача про те, що з наданих позивачем доказів на підтвердження витрачених коштів на послуги таксі, неможливо встановити факт їх використання та оплату саме позивачем, та в цілях наведених у позові, а не для службових поїздок, суд першої інстанції зазначив, що такі аргументи не заслуговують на увагу, та є виключно припущенням відповідача, оскільки жодних доказів на їх підтвердження суду не надано.

Разом із тим, суд першої інстанції не врахував, що витрати на послуги таксі не можуть вважатися збитками позивача в розумінні вимог ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, оскільки не спрямовані на відновлення пошкодженого транспортного засобу, доказів про пов`язаність даних витрат безпосередньо з протиправними діями відповідача не надано, відтак дані витрати не підлягали відшкодуванню взагалі.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру заподіяної моральної шкоди, в сукупності з доводами апеляційної скарги, за змістом яких судом не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі в рамках принципів розумності та справедливості, апеляційний суд виходить із такого.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За приписами ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

ОСОБА_3 зазначала, що неправомірними діями відповідача їй заподіяно моральної шкоди, оскільки в результаті ДТП вона отримала тілесні ушкодження, довго відновлювалася і тривалий час відчувала біль, хвилювалася за своє здоров`я. Звичний уклад життя був змінений, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, пов`язаних з втратою можливості вільно пересуватись, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання бажання, уникнення контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Після пережитого ДТП вона пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення додаткових значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Позивач вимушена користуватись послугами таксі, а отже вимушена прикладати додаткових зусиль, щоб заробити кошти.

Судом першої інстанції враховано, що дії відповідача викликали у позивача негативні емоції, занепокоєння, переживання, стрес, втрату звичайного способу життя, призвели до необхідності вживати додаткові заходи для усунення порушень та відновлення порушеного права, що вказує на заподіяння їй моральних страждань.

Судом першої інстанції також враховано, що позивач на тривалий час залишилася без транспортного засобу, який активно використовувався нею в побутовому житті, зокрема, для того, щоб возити свою доньку на необхідні лікувальні та реабілітаційні процедури, це змінило звичайний уклад її життя, змусило докладати додаткових зусиль для організації пересування.

Крім того, судом враховано поведінку відповідача, а саме те, що протягом достатньо тривалого часу в добровільному порядку жодних збитків не відшкодовував, ніякої допомоги позивачеві не надавав, на контакт з позивачем не йшов, у зв`язку з чим позивач вимушена звертатись до суду за відновленням порушених прав.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 50000 грн., вважаючи, що такий розмір відшкодування відповідатиме заподіяним їй моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану.

Разом із тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що заподіяння тілесних ушкоджень, про які ОСОБА_3 зазначала в позовній заяві, будь-якими доказами (звернення за медичною допомогою, придбання ліків тощо) не підтверджено, оскільки про них зазначено лише у позовній заяві. За таких обставин, оскільки даний фактор значно впливає на оцінку моральної шкоди у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень, розмір присудженої судом до стягнення моральної шкоди є завищеним.

В постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц (провадження № 61-3593св19), викладено правові висновки, згідно яких «практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах».

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що ОСОБА_3 завдано моральної шкоди, що у сукупності з обставинами протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, тривалістю завданої моральної шкоди, зміною звичного укладу життя позивача, є підставою для визначення розміру моральної шкоди у сумі 10000 грн., що відповідатиме засадам розумності, справедливості та співмірності.

Визначений розмір відшкодування моральної шкоди є не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до її безпідставного збагачення, що узгоджується з п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення шкоди, заподіяної втратою товарного виду у розмірі 29 154,03 грн., послуг таксі у розмірі 44 737 грн., моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, а також в частині стягнення судового збору, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши на користь позивача з відповідача, моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 10000 грн.

В решті позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

В частині стягнення матеріального збитку, заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 172 234 грн., та судових витрат за складання звіту про визначення матеріального збитку в розмірі 3500 грн. рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та враховує, що за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги задоволено на 41 % (задоволеними залишаються вимоги в розмірі 182234 грн. із заявлених до стягнення 449625,03 грн.).

З урахуванням зменшення розміру задоволених позовних вимог, за подання позовної заяви ОСОБА_3 підлягав сплаті судовий збір в розмірі 4496,25 грн., з яких на користь позивача з відповідача підлягають стягненню пропорційно за задоволення позовних вимог 1843,46 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 4500 грн., з яких на користь відповідача з позивача підлягають стягненню пропорційно 2655 грн.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 1302,04 грн. (2655 грн. - 1843,46 грн.).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Якимчуком Михайлом Миколайовичем , задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року в частині стягнення шкоди, заподіяної втратою товарного виду у розмірі 29 154,03 грн., послуг таксі у розмірі 44 737 грн., моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., а також стягнення судового збору скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 10000 грн., в решті позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 1302,04 грн.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.