Справа № 161/674/25 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/548/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_6 03 червня 2024 року, близько 09 години 10 хвилин, перебуваючи на прилеглій території поблизу зупинки громадського транспорту «Школа №24» в місті Луцьку на вулиці Станіславського, 52, Волинської області, не усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер власних дій та не керуючи ними, вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 296 КК України хуліганство. Перебуваючи у громадському місці, ОСОБА_6 вчинив дії, що супроводжувалися особливою зухвалістю та які виразились у нанесені йому ударів рукою в голову та в ніс, від чого йому було завдано тілесні ушкодження у вигляді синців навколо обох очей, в лобній ділянці голови, внутрішньо-шкіряного крововиливу в ділянці правої щоки, садна на задній поверхні ліктьового суглобу, які відповідно до висновку судово-медичного експерта за № 375 від 06 червня 2024 року за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та перелому кісток носу, який за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Зазначає, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2024 року у справі №161/12585/24, яка залишена без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, визнано, що ОСОБА_6 вчинив суспільно-небезпечні діяння, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.296 КК України, внаслідок чого до ОСОБА_6 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом. У задоволенні його цивільного позову до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Позивач вважає, що відповідно до ч.2 ст.1186 ЦК України відповідачка ОСОБА_5 як мати ОСОБА_6 зобов`язана відшкодувати шкоду позивачу, яка завдана протиправними діями ОСОБА_6 , оскільки проживала з ним та знала про його психічний розлад, однак не вжила належних заходів для запобігання виникнення шкоди.

Просив суд стягнути з ОСОБА_5 понесені ним витрати на лікування 35 801,79 грн, а також завдану йому моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 35 801,79 грн в рахунок відшкодування матеріальної школи, а також 50 000,00 грн - моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відмовлено ОСОБА_1 у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказувала, що позивач не довів того факту, що нею не вживалися заходи щодо лікування і піклування про хворого сина. Вважає, що тягар доказування в цій частині лежить саме на позивачеві. Зазначає, що при прийнятті рішення про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_1 не подано жодного доказу на обґрунтування заявленої вимоги по відношенню до особи, яка не вчинила жодних неправомірних дій, а у позовній заяві відсутні посилання на ст. 1167 ЦК України, як на підставу відповідальності за завдану моральну шкоду. Вважає дану вимогу незаконною, так як вона є лише матір`ю особи, яка визнана судом неосудною, а не особою, що вчинила кримінальне правопорушення, тому і не може бути відповідачем у даній справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши доводи апеляційної скарги та обставини справи і перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду в частині розміру стягнутої моральної шкоди слід змінити, зменшивши його, а в решті рішення залишити без змін, виходячи з таких мотивів.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що саме відповідачка на підставі ч.2 ст.1186 ЦК України як матір особи, яка страждає психічним розладом та завдала шкоди потерпілому, має відшкодувати шкоду позивачу, оскільки не здійснювала належного контролю за переміщенням та поведінкою сина, хоча достовірно знала про те, що він хворіє психічним розладом.

Оскаржуване рішення в цілому відповідає вказаним вимогам закону, за винятком визначення розміру моральної шкоди.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Судом установлено, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_6 03 червня 2024 року, близько 09 години 10 хвилин, перебуваючи поблизу зупинки громадського транспорту «Школа №24», що знаходиться за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Станіславського, 52, не усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер власних дій та не керуючи ними внаслідок психічного захворювання, вчинив суспільно небезпечне діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, (хуліганство). А саме: перебуваючи у громадському місці, ОСОБА_6 вчинив дії, що супроводжувалися особливою зухвалістю та полягали у нанесені потерпілому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одного удару долонею правої руки в ділянку голови з правого боку. Після чого ОСОБА_6 , продовжуючи свої дії, наніс останньому один удар кулаком лівої руки в ділянку носа, від чого ОСОБА_1 впав спиною на землю.

Внаслідок суспільно небезпечних дій, вчинених ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_1 було завдано тілесні ушкодження у вигляді синців навколо обох очей, в лобній ділянці голови, внутрішньо-шкіряного крововиливу в ділянці правої щоки, садна на задній поверхні ліктьового суглобу, які відповідно до висновку судово-медичного експерта за № 375 від 06 червня 2024 року за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, та перелому кісток носа, який відповідно до цього ж висновку за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 03 червня 2024 року, близько 11 години 25 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи на прилеглій території поблизу магазину «Експрес Там-Там», який знаходиться за адресою: Волинська область, місто Луцьк, проспект Відродження, будинок №14А, не усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер власних дій та не керуючи ними, під час конфлікту, який раптово виник із потерпілим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наніс останньому один удар кулаком правої руки в ділянку лівого ока, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 тілесне ушкодження у вигляді синця навколо лівого ока з переходом на скронево-виличну ділянку голови, яке відповідно до висновку судово-медичного експерта за № 372 від 05 червня 2024 року за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_6 також у цей же день вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 190 від 28.06.2024 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період скоєння інкримінованих йому протиправних дій, як і на час проведення експертизи, страждає на гострий поліморфний психотичний розлад, через який не був і не є здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, що у свою чергу унеможливлює його постати перед судом та слідством.

За своїм психічним станом ОСОБА_6 потребував застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціалізованого лікувального закладу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2024 року у справі №161/12585/24, яка залишена без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, визнано, що ОСОБА_6 вчинив суспільно-небезпечні діяння, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.296 КК України.

Застосовано до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , примусові заходи медичного характеру у виді його госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

У задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

З наданих позивачем медичних документів слідує, що він внаслідок спричинених йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень поніс витрати на лікування у загальному розмірі 35 801,79 грн, який не заперечувався стороною відповідача.

Порядок відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлено статтею 1186 ЦК України, відповідно до якої: шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. З урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі.

Якщо фізична особа, яка завдала шкоди, сама довела себе до стану, в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в результаті вживання нею спиртних напоїв, наркотичних засобів, токсичних речовин тощо, шкода, завдана нею, відшкодовується на загальних підставах.

Якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Правила цієї норми передбачають вимоги, яким повинні відповідати такі особи на момент завдання шкоди: а) бути повнолітніми; б) проживати разом з цією особою; в) знати про її психічний розлад або недоумство.

Позовні вимоги позивача ОСОБА_1 заявлені до матері особи, яка, перебуваючи у стані неосудності, завдала шкоди потерпілому.

Зазначене тлумачення надано у постановах Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 717/304/16-ц та у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 626/924/23.

Така норма введена як в інтересах потерпілих, так і з метою посилення нагляду за психічно хворими особами, оскільки часто у відношенні осіб, які страждають різноманітними психічними захворюваннями і в силу цього не можуть оцінити небезпеку своїх дій або керувати ними, не ставиться питання про визнання їх недієздатними, а отже відсутні особи (опікуни), на яких може бути покладена відповідальність.

У разі, якщо особа страждає на психічні розлади, але не визнана в судовому порядку недієздатною, суб`єктом відповідальності будуть особи, які зобов`язані були заявляти клопотання в суді про визнання її недієздатною і фактично виконували обов`язки опікуна.

Як убачається з ухвали Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 , він протягом трьох років шість разів перебував на стаціонарному лікуванні у «ВОПЛ м. Луцька», але лікування було короткочасним, виписувався додому в супроводі матері за її заявою та під її відповідальність.

Разом з тим, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_8 показав, що у підекспертного ОСОБА_6 не вперше відбувається загострення гострого поліморфного психотичного стану, численні госпіталізації були короткочасними і тому якість лікування в стаціонарі була недостатньою.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є доказами, на підстав яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Для того щоб довести, що одна особа знала про психічний розлад або недоумство іншої особи у контексті ст. 1186 ЦПК України, потрібно оцінити докази, які підтверджують обізнаність такої особи про стан іншої, зокрема ними можуть бути, зокрема медичні документи, які підтверджують діагноз психічного розладу або недоумства.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_5 була достеменно обізнана з психічним станом свого сина ОСОБА_6 , який з нею проживав. Проте, численні випадки перебування ОСОБА_6 на лікуванні в психіатричній лікарні були короткочасними та недостатніми, оскільки за заявою матері хворий був неодноразово виписаний додому під її відповідальність.

Крім того, твердження відповідачки, що син до побиття ОСОБА_1 раніше не виявляв агресії, спростовується наданими медичними документами, з яких видно, що ще з 2022 року лікарями було констатовано, що він проявляв агресію до мами, вимагав гроші, перебив усе в хаті, кричав.

Отже, суд дійшов правильного висновку, що відповідачкою в недостатній мірі було здійснено належні заходи щодо запобігання завданій шкоді, а тому на підставі ч.2 ст.1186 ЦК України стягнув шкоду, завдану позивачу внаслідок дій сина відповідачки ОСОБА_5 . ОСОБА_6 , який страждав на психічну хворобу і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Верховний Суд у даній категорії справ неодноразово звертав увагу, що випадки відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (стаття 1186 ЦК України), треба відрізняти від випадків відшкодування шкоди, завданої недієздатною чи обмежено дієздатною особою (статті 1184, 1185 ЦК України).

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 липня 2019 року у справі справа № 717/304/16-ц (провадження № 61-24272св18).

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів не повністю погоджується з правильністю висновків суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди. Суд першої інстанції, врахувавши характер та обсяг страждань, яких зазнав потерпілий, глибину фізичних, душевних і психічних страждань, їх тривалість, обґрунтовано вважав, що слід частково задовольнити позов у цій частині, однак не в достатній мірі прийняв до уваги й те, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є явно завищеним та не відповідає ступеню вини ОСОБА_5 , не повністю врахував усі обставини даної справи.

Апеляційний суд приймає до уваги й принцип пропорційності, який тісно пов`язаний із принципом верховенства права. Принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Практика Європейського суду з прав людини застосовує принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях відшкодування шкоди. Цей принцип закріплений і у частині третій статті 2 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним та беручи до уваги майновий та сімейний стан відповідачки, яка має на утриманні ще неповнолітню дитину, стан її здоров`я, а також об`єктивні обставини, встановлені при розгляді даної справи, враховуючи вимоги розумності і справедливості, колегія суддів вважає за можливе частково задовольнити апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_5 і змінити рішення та зменшити розмір стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди в користь ОСОБА_1 до 20000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції в частині стягнення майнової шкоди ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, а тому в іншій частині рішення суду не підлягає скасуванню чи зміні.

Отже, суд у даній справі правильно тлумачив положення статті 1186 ЦК України, належним чином встановив обставини, які мають значення для вирішення спору та надав належну оцінку доказам сторін, у зв`язку із чим в цілому дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, окрім визначення розміру моральної шкоди.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками суду.

Оскільки колегія суддів частково визнала обґрунтованими доводи апеляційної скарги, то вважає за необхідне задовольнити частково апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення змінити в частині розміру моральної шкоди, а в решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2025 року в цій справі в частині розміру стягнутої моральної шкоди змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді