Номер провадження: 22-ц/813/3648/25
Справа № 522/3517/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання права іпотекодержателя,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

22 лютого 2023 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , просив:

- визнати за АТ «Сенс Банк» право іпотеки на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 1) на умовах передбачених договором від 21 грудня 2007 року;

- внести запис до державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 1) та внести відповідний запис в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження вказаного приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 грудня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцюанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №200/13-2.06/786, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 190 000 доларів США зі сплатою 13% річних. В забезпечення виконання зобов`язання, 21 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, предметом якої виступило нежитлове приміщення №304 та №204, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . 10 вересня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» приєднався до АТ «Альфа Банк». 01 грудня 2022 року АТ «Альфа Банк» змінено назву на АТ «Сенс Банк». В ході перевірки стало відомо, що іпотекодавець без відома іпотекодержателя вчинив реконструкцію приміщень, в ході якої нежитлові приміщення стали приміщенням №210. Квартиру виведено з-під іпотеки, шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року у справі №152/26678/12, яке було скасовано 25 листопада 2013 року. В подальшому приміщення №210 переведено до житлового фонду та розподілено на дві самостійні квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Квартира АДРЕСА_3 була відчужена ОСОБА_4 , а квартира АДРЕСА_4 залишилася у власності ОСОБА_5 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2015 року у справі №522/11737/14-ц квартиру АДРЕСА_4 витребувано на користь ОСОБА_1 . У зв`язку з вибуттям тепер квартири АДРЕСА_5 з-під іпотеки, вникла необхідність у зверненні до суду за захистом прав банку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2024 року позовну заяву АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання права іпотекодержателя залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ «Сенс Банк» просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що зі змісту ст. 268, 391 ЦК України позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні прав на майно, оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення, а тому позов може пред`являтися у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення прав, а тому оскільки право АТ «Сенс Банк» ґрунтується на чинному договорі іпотеки, який є дійсним, то у випадку неможливості реалізації визначених договором прав, іпотекодержавтель може у будь-який момент звернутися з позовом щодо їх захисту, до моменту належного виконання основного зобов`язання.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21 грудня 2007 року між АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту №2007/13-2.06/786, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 190 000 доларів США зі сплатою 13% річних (т.1 а.с.22-26).

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 :

- 21 грудня 2007 року між АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого виступили нежилі приміщення №304, загальною площею 47,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Договір зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за №2704 (т.1 а.с.9-11).

- 21 грудня 2007 року між АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого виступили нежилі приміщення №204, загальною площею 47 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.12-14).

Правонаступником АКБ СР «УКРСОЦБАНК» є АТ «Сенс Банк» (т.1 а.с.61-63).

На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року у справі №1522/26678/12, яким право власності на нежиле приміщення №210 (яке утворилося в ході реконструкції нежилого приміщення № 204 та нежилого приміщення № 304) загальною площею 107,8 кв.м., що розташоване в буд. АДРЕСА_2 було визнано за ОСОБА_3 , іпотечне майно вибуло з власності іпотекодавця (т.1 а.с.34-36).

В подальшому, а саме 25 листопада 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області, у задоволенні позову відмовлено (т.1 а.с.37-39).

Згідно з висновку експерта №212 від 15 серпня 2024 року, квартира АДРЕСА_1 утворена з нежитлового приміщення №304, яке передавалося в іпотеку згідно з договору іпотеки від 21 грудня 2007 року. Збільшення площі квартири відбулося за рахунок приєднання частини коридору загального користування (ймовірно, протипожежного), приєднання частини коридору загального користування та демонтажу частини огороджувальної стіни колишнього нежитлового приміщення №304 з метою об`єднання додаткових приміщень в одну квартиру (т.2 а.с.227-233).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2015 року у справі №522/11737/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру під АДРЕСА_6 (т.1 в.с.40-45).

З інформаційної довідки №316488079 від 01 грудня 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що з 02 квітня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_7 зареєстровано за ОСОБА_1 та іпотекою така квартира не обтяжена (т.1 а.с.18-21).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року у справі №522/25946/15-ц, яке змінено в мотивувальній частині постановою Одеського апеляційного суду від 01 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ПАТ «Укроцбанк» про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним нікчемного правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права власності щодо квартири АДРЕСА_5 (т.1 а.с.48-55, 56-60).

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Знідно з статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).

Частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» іпотека (як обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості) підлягає державній реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказала, що виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, ані на чинність іпотеки. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.6 зазначеної постанови від 15 червня 2021 року дійшла висновку, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.

У пункті 9.8 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Тобто, у даному випадку квартира АДРЕСА_7 , яка утворена з нежитлового приміщення №304, вибула з-під іпотеки АТ «СЕНС Банк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк») внаслідок скасованого судового рішення, тому вимоги позивача про визнання за ним права іпотеки є обґрунтованими.

Посилання представника відповідача на те, що судом розглядалася тотожна справа обґрунтовано не були прийняті судом першої інстанції до уваги, адже рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2017 року у справі №522/20428/14-ц скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову в цій частині, таким чином право власності на іпотечне майно не набувається на підставі рішення суду, а вирішується в позасудовому порядку за відповідним застереженням відповідного іпотечного договору (т.1 а.с.104-108).

Щодо застосування строку позовної давності, про що заявлено відповідачем у відзиві, суд першої інстанції вмотивовано зазначив таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012, від 03.04.2018 у справі №910/31767/15, від 17.07.2018 у справі №911/4006/16.

Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України, позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункти 61, 62), від 19.11.2019 у справі №911/3680/17 (пункти 5.43, 5.44) та у справі №911/3677/17 (пункти 6.43, 6.44), від 29.06.2021 у справі №904/3405/19 (п.118).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Позовна давність виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть відбутися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

ЄСПЛ наголошував, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення у справі "Фінікарідов проти Кіпру" - Phinikaridou v. Cyprus від 20.12.2007 заява №23890/02).

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі №908/1846/17 зазначив, що «статті 267 ЦК України передбачає можливість визнання судом поважними причини пропуску позовної давності, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Вирішення питання щодо визнання поважними причини пропуску позовної давності перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для визнання їх поважними. Разом з тим, якщо пропуск позовної давності має місце зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, рішення про визнання поважними причини пропуску позовної давності може порушити принцип юридичної визначеності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини".

Позивач не наводить підстав поважності пропуску строку позовної давності та не просить поновити такий строк.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 725/2206/19 вказано, що початком перебігу позовної давності до позовної вимоги про визнання майна предметом іпотеки є день, коли банк довідався або міг довідатися про порушення свого права.

З урахуванням зазначеної практики Верховного Суду та приписів законодавства суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даній справі за вказаною вище позовною вимогою перебіг позовної давності розпочався ще з моменту, коли позивач довідався про порушення права позивача, яке полягало у вибутті з-під іпотеки приміщення АДРЕСА_8 без згоди іпотекодержателя.

Відтак, скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року, яким право власності на предмет іпотеки визнано за третьою особою, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2013 року, відбулося внаслідок апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції ПАТ «Укрсоцбанк».

Апеляційну скаргу на вищевказане рішення подано ПАТ «Укрсоцбанк» 13 червня 2013 року, тобто щонайменше з червня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» знало про вибуття предмету іпотеки з власності іпотекодавця та його реконструкцію.

Тобто, строк позовної давності сплив 14 червня 2016 року.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Передавальний акт щодо правонаступництва АТ «Альфа-Банк» прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» датований 15.10.2019.

Позов подано до суду 16.02.2023, про що свідчить відмітка поштової служби на конверті, позов надійшов до суду 22.02.2023.

Тобто, трирічний строк позовної давності сплив навіть з моменту, коли позивач став правонаступником АТ «Укрсоцбанк».

Протягом розгляду справи судом першої інстанції не встановлено об`єктивних та непереборних обставин, які б перешкоджали позивачеві звернутися до суду з цим позовом у межах строків загальної позовної давності.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18)).

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням.

Колегія суддів зазначає, особа іпотекодержателя не ототожнюється з особою власника майна. Право власності на предмет іпотеки набувається іпотекодержателем тільки у випадках, передбачених Законом України «Про іпотеку».

АТ «Сенс Банк» не є власником іпотечного майна, а самі позовні вимоги фактично спрямовані на відновлення права іпотеки на нерухоме майно, а тому вказана позовна вимога не стосується усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання майном.

Оскільки позовні вимоги не спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном, то позов АТ «Сенс Банк» не є негаторним позовом, а тому до позовних вимог АТ «Сенс Банк» про визнання права іпотекодержателя застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, що встановлена ст. 257 ЦК України.

Також колегія суддів зауважує, що початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці фанти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 у справі № 57/314-6/526-2012.

Проте позивач не вживав розумних заходів для перевірки правильності використання предмету іпотеки, зокрема, звертаючись у червні 2013 року до апеляційного суду Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року у справі №152/26678/12, яке було скасовано внаслідок оскарження саме ПАТ «Укрсоцбанк» вищевказаного рішення.

Тобто щонайменше з червня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» знало про вибуття предмету іпотеки з власності іпотекодавця та його реконструкцію, а тому строк позовної давності сплив 14 червня 2016 року.

Таким чином, АТ «Сенс Банк» звернувся з позовною заявою зі спливом строку позовної давності, а тому посилання скаржника на неправильне застосування судом першої інстанції положень про застосування позовної давності є безпідставними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда