ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/958/25 Справа № 708/681/24 Категорія: 310040000 Головуючий по 1 інстанції Попельнюх А.О. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Ульянов Сергій Миколайович;

відповідач ОСОБА_2 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Черкаської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Черкаської міської ради

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Ульянов Сергій Миколайович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ульянова Сергія Миколайовича на заочне рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Черкаської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав в якому просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Черкаської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси, актовий запис № 169.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

З моменту розірвання шлюбу, дитина проживає разом з батьком. Місце перебування відповідача невідоме, з дитиною вона не спілкується.

Оскільки мати дитини протягом тривалого часу злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання своєї дитини, тому позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Заочним рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 17 березня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позбавлення батьківських прав являється крайнім заходом відповідальності батьків за свідоме невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків і є виключною мірою, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Суд врахував, що позивач обґрунтовуючи необхідність звернення із позовом до суду зазначив про потребу в отриманні відповідного рішення суду про задоволення позову та подання його до органів ТЦК та СП з метою отримання відстрочки від мобілізації та дійшов висновку, що мета звернення до суду із позовом не відповідає завданням цивільного судочинства та жодним чином не буде сприяти ефективному захисту прав та інтересів неповнолітнього ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 17 березня 2025 року та ухвали нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що під час розгляду справи судом не було враховано, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків як матері, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, що можна розцінити як винне ухилення відповідача від виховання сина, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім того, суд дійшов необґрунтованого висновку, що звернення до суду з позовом направлене на уникнення мобілізації та призову на військову службу позивача, оскільки таке звернення до суду направлене виключно на захист інтересів дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від Служби у справах дітей Черкаської міської ради до суду надійшла заява, в якій вона просить проводити розгляд справи у відсутність їхнього представника. При ухваленні постанови просять врахувати висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 15741-01-21 від 24 жовтня 2024 року «Про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 06 квітня 2019 року Черкаським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області, актовий запис № 831 (а.с. 6).

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2015 року (а.с. 4-5) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06 березня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси, актовий запис № 169. Із вказаного рішення суду за наслідками розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу вбачається, що спільний син сторін у справі проживає і надалі проживатиме із матір`ю та перебуватиме на її утриманні. У резолютивній частині рішення судом вирішено питання про місце проживання спільної дитини сторін, зокрема вирішено малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з матір`ю ОСОБА_2 . Вказане рішення набрало законної сили та сторонами не оскаржувалося.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 15741-01-21 від 24 жовтня 2024 року (а.с. 74-76) визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з положеннями ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення батьківських прав матері у даному випадку буде суперечити найкращим інтересам дитини, яка має право на виховання її матір`ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться його навчанням, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не надає доступу дитині до культурних та духовних цінностей, участі у його вихованні не бере, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, який під час ухвалення рішення врахував висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Черкаської міської ради, оцінивши його разом з іншими доказами у справі, відповідно до якого визнано недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 та констатовано, що розрив сімейних відносин з матір`ю не відповідатиме інтересам неповнолітнього ОСОБА_3 .

Також, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду в частині не врахування поданої ОСОБА_2 заяви від 18 липня 2024 року (а.с. 38) про визнання позову, оскільки наявний спір стосується в першу чергу прав неповнолітньої дитини, тому таке визнання не відповідає найкращим інтересам дитини.

Твердження скаржника, приведені в апеляційній скарзі про те, що відмова в задоволенні позову може призвести до мобілізації позивача та призову його на військову службу, що не відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини, яка залишиться одна, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки при розгляді справ про позбавлення батьківських прав, суд має діяти в інтересах саме дитини і позбавлення батьківських прав матері, за відсутності доведення її винної поведінки та свідомого нехтування своїх батьківських прав, жодним чином не буде сприяти ефективному захисту прав та інтересів неповнолітнього ОСОБА_3 .

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та зводяться до загального цитування норм права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ульянова Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 липня 2025 року.

Судді