ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6562/25 Справа № 185/9811/21 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гречишникова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про визнання виконавчого документа по справі №185/9811/21 таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року, постановлену у складі судді Головіна В.В., -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Гусакова О.Б. звернулась до суду з вказаною заявою у якій просить визнати виданий по справі №185/9811/21 виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування скарги зазначає, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2024 року ухвалено стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в розмірі 136 712,09 грн. в якості компенсації частки вартості автомобіля та видано виконавчий лист від 23 травня 2024 року.

Зазначає, що згідно вказаного виконавчого листа, на виконанні Павлоградського відділу Державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження №75220790. Станом на 10 березня 2024 року за виконавчими провадженнями розмір її боргу становить 142 158,22 грн., який складається з компенсації частки вартості автомобіля в розмірі 136 712,09 грн. та судових витрат у розмірі 5 446,13 грн.

Також вказує, що рішенням Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року ухвалено рішення по справі №185/1540/22 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 157 059,00 грн.

Зауважує, що станом на 10 березня 2025 року розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 157 059,00 грн. Здійснивши зарахування зустрічних вимог, шляхом розрахунку 157 059,00 грн. - 142158,22 грн. = 14 900,78 грн., вбачається, що за результатами заліку вимог залишок боргу ОСОБА_2 складає 14 900,78 грн., а її заборгованість перед ОСОБА_2 повністю відсутня.

Зазначає, що 11 березня 2025 року за допомогою поштової служби «Е-пост» на адресу ОСОБА_2 було направлено лист з відповідною заявою.

Представник ОСОБА_2 заявлені вимоги не визнав пояснивши, що варіант взаємозаліку, якій пропонує заявник, можливий при обоюдному зверненні обох сторін до державного виконавця.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року у задоволенні поданої представником Скрипник І.В. заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Гусакової О.Б., подала апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржувану ухвалу суду такою, що не відповідає вимогам ЦПК України та має бути скасована.

В обґрунтування скарги зазначає, що зустрічність вимог передбачає одночасну участь сторін у двох зобов`язаннях, де кредитор за одним зобов`язанням є боржником в іншому. Тобто, сторони одночасно беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, і навпаки.

Вказує, що однорідність вимог визначається їхньою правовою природою та матеріальним змістом і не залежить від підстав, що зумовили виникнення зобов`язань.

Зазначає, що вимоги вважаються однорідними, якщо зобов`язання сторін стосовно одна одної мають бути виконані однаково, тоді як підстави виникнення зобов`язань можуть бути різними.

Суд першої інстанції вказаного вище не врахував, не уважно вивчивши предмет звернення, не взяв до уваги аргументи як письмові так і викладені усно.

Вважає, що оскаржувана ухвала має ознаки незаконності. У зв`язку з чим просила оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_2 своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 адвокат Гусакова О.Б. в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено. Суд ухвалив, зокрема, визнати автомобіль марки HYNDAI, модель TUCSON, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 21 грудня 2016 року спільною власністю подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки HYNDAI, модель TUCSON, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 21 грудня 2016 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 136 712,09 грн. в якості компенсації 1/2 частки ринкової вартості автомобіля HYNDAI, модель TUCSON.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистою власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 5 446,13 грн.

Постановою державного виконавця від 10 червня 2024 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №185/9811/2021 виданого 23 травня 2024 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 136 712,09 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року ухвалено рішення по справі №185/1540/22 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 157 059,00 грн.

11 березня 2025 року за допомогою поштової служби «Е-пост» на адресу ОСОБА_2 було направлено лист з відповідною заявою про зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для цього, оскільки ст.432 ЦПК України чітко визначено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково, або якщо обов`язок боржника відсутній, повністю чи частково, у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

21 грудня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 824/2/22 (провадження №61-11769ав23) досліджував питання щодо підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. При цьому Верховний Суд виснував наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Разом з цим законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22, які підтримані в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 824/85/21.

Отже, у зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб.

Зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Заява про зарахування має наслідком припинення одночасно кількох зобов`язань (не лише того, на припинення якого спрямовано зарахування, але і того, з якого випливає відповідна зустрічна вимога), тобто породжує наслідки не лише для сторони, яка заявляє про зарахування, а й для контрагента (боржника).

Водночас законодавець не визначає порядок звернення контрагента із заявою про зарахування, форму такої заяви, наслідки та момент припинення зобов`язання, що призводить до виникнення ситуацій, коли одна сторона вважає, що зобов`язальні правовідносини ще тривають, а інша що вони припинилися зарахуванням.

Заява про зарахування є одностороннім правочином, тобто для припинення зобов`язання досить волевиявлення однієї із сторін.

Так, відповідно до ч.3 та ч.5 ст.202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Вказаною нормою закріплено загальне правило: «односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила». Водночас закон містить застереження: «односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами», що цілком узгоджується із характером заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Суд звертає увагу, що юридична природа заяви, як способу проведення зарахування є двоїстою. У тому випадку, коли договором чи законом припиняючий вплив зарахування пов`язано саме із заявою, останню слід розглядати як односторонній правочин. У випадку, коли зарахування здійснюється в силу закону, заява про його проведення призводить лише до повідомлення контрагента про припинення зустрічних договірних зобов`язань, що дає підстави кваліфікувати її як юридичний правочин.

При цьому, зобов`язання вважається припиненим не з моменту вчинення заяви про зарахування, а з моменту, коли вимоги набули таких умов, що могли підлягати зарахуванню тобто моменту, коли відбувається підтвердження зарахування зустрічних однорідних вимог і визначення обсягу невиконаного зобов`язання.

Водночас і ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.

Отже, за правовою природою припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, згідно з вимогами статті 601 ЦК України, однак, якщо ця угода суперечить вимогам чинного законодавства та інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, то сторона має право звернутись за захистом своїх охоронюваних законом прав з позовом до суду про визнання її недійсною з урахуванням частини першої, пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України (див. Постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №824/67/20, провадження №61-1836ав21)

Як вбачається із матеріалів цієї справи, заявник просив суд визнати виконавчий лист №185/9811/21 від 23 травня 2025 року, виданий Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області таким, що не підлягає виконанню на підставі ст.432 ЦПК України, оскільки вважає зобов`язання припиненим, шляхом зарахування (ст.601 ЦК України).

Проте така позиція, на думку колегії, суперечить нормам закону, що регулює спірні правовідносини, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи.

Як зазначено вище рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2024 року по цивільній справі №185/9811/2021 стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 136 712,09 грн. в якості компенсації 1/2 частки ринкової вартості автомобіля HYNDAI, модель TUCSON, а також судові витрати у розмірі 5 446,13 грн.

Постановою державного виконавця від 10 червня 2024 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №185/9811/2021 виданого 23 травня 2024 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 136 712,09 грн.

Також встановлено, що раніше, рішенням Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року по цивільній справі №185/1540/22 стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на дитину у розмірі 157 059,00 грн.

Відповідно до ст.602 ЦК України, не допускається зарахування зустрічних вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Як зазначив в своїй постанові від 08 квітня 2024 року Верховний Суд у справі №522/19803/15-ц (провадження № 61-18661св23) зарахування зустрічних однорідних вимог є не формою розрахунків, а однією з підстав припинення зобов`язань, врегульованих главою 50 ЦК «Припинення зобов`язань». Зарахування зустрічних однорідних вимог регулюється статтями 601-602 ЦК України, і ця підстава припинення зобов`язання відрізняється від виконання зобов`язання (стаття 599 ЦК України) або припинення зобов`язання за домовленістю сторін (стаття 603 ЦК України).

Зарахування зустрічних однорідних вимог при стягненні аліментів не допускається. Це означає, що особа, яка має право на аліменти, не може припинити зобов`язання по їх сплаті, зарахувавши зустрічну вимогу, наприклад, заборгованість за іншим зобов`язанням, і пов`язано з тим, що аліменти мають особливий правовий статус, оскільки спрямовані на забезпечення життєво необхідних потреб дитини. Тому, на відміну від звичайних грошових зобов`язань, зарахування зустрічних вимог у випадку аліментів не допускається, щоб уникнути можливих зловживань та забезпечити стабільне фінансове забезпечення дитини.

Згідно ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

За обставинами справи заявник ставить питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню оскільки вважає зобов`язання припиненим шляхом заліку боргу ОСОБА_2 за рішенням по справі №185/1540/22, про стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на дитину у розмірі 157 059,00 грн.

Частиною 1 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Таким чином, з конструкції та логіки наведених норм СК України суд приходить до висновку, що пеня за несплату аліментів на дитину (хоча за своєю правовою природою і не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань) є частиною заборгованості за аліментами і також належить дитині, на користь якої сплачуються аліменти, ці суми (включаючи пеню) стягуються саме в інтересах дитини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що за встановленими обставинами справи, вимоги щодо заборгованості за вказаними вище рішеннями суду не можуть бути зараховані як зустрічні, в порядку статті 601 ЦК України, оскільки існує чітка на це заборона (ст.602 ЦК) що не дає підстав вважати доведеним припинення зобов`язань і не тягне задоволення заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконаю.

Крім того, у рішенні від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п.2 ч.2 ст.17, п.8 ч.1 ст.26, ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п.2.1 п. 2 мотивувальної частини рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

За позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України (абзац 15 п.3 мотивувальної частини рішення від 7 травня 2002 року №8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абз.8 п.2.1 п.2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст.55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст.129-1, ч.2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги ст.ст.3, 8, ч.ч.1, 2 ст.55, ч.ч.1, 2 ст.129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Таким чином суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та відповідні правовідносини, в цілому правильно зазначив в оскаржуваній ухвалі, що постановлені у правовідносинах, що виникли між сторонами, судові рішення, які набрали законної сили, підлягають виконанню у встановленому законом порядку, оскільки є складовою конституційного права на судовий захист.

В свою чергу заявником не доведено, відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Отже, рішення суду (в даному випадку є рішення на користь дитини) підлягають виконанню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і не є підставою для його скасування. Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу сторони заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року - без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року у цивільній справі №185/9811/21 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 09.07.2025 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв