Справа № 161/2050/23 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/527/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивачів - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що у належній їм на праві спільної часткової власності квартирі АДРЕСА_1 залишається зареєстрованим їх неповнолітній син та внук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у вказаному помешканні не проживає з 2015 року.

Позивачі вважають, що місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_5 є місце проживання його матері ОСОБА_6 , а саме - квартира АДРЕСА_2 .

Позивачі зазначають, що ОСОБА_5 разом зі своєю матір`ю вибув на інше постійне місце проживання, понад установлений строк не проживає у спірній квартирі, чим порушуються їх права, оскільки реєстрація відповідача позбавляє їх можливості отримувати житлову субсидію.

На підставі наведеного просили суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з його вибуттям на інше постійне місце проживання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначають, що реєстрація в належній їм квартирі неповнолітнього ОСОБА_5 , який фактично у цій квартирі не проживає з 2015 року, порушує їх права як власників.

Постановою Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , яка підписана представником ОСОБА_4 , було задоволено частково. Постанову Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали апеляційну скаргу з мотивів та доводів, викладених у ній, просили її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду без змін.

Відповідно до положень частин 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи висновки суду касаційної інстанції, викладені в його постанові за результатами касаційного перегляду судового рішення в даній справі, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітній ОСОБА_8 є сином одного із позивачів ОСОБА_1 співвласника житла, та не втратив інтерес до житла, іншого житла не має, не проживає в цьому приміщенні з поважних причин, оскільки знаходиться з матір`ю тимчасово за кордоном, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.06.2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Учасники справи пояснили суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, від якого в них є син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із інформації станом на час розгляду справи в суді першої інстанції про осіб, які задекларували або зареєстрували своє місце проживання в житлі від 02.02.2023 року, виданої департаментом ЦНАПу Луцької міської ради вбачається, що сторони зареєстровані за вказаною адресою спірного жилого приміщення.

Оскільки батьки неповнолітнього відповідача розірвали шлюб, то припинили спільне проживання у вказаному житлі.

У судовому засіданні встановлено, що з 2015 року законний представник неповнолітнього ОСОБА_6 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

З пояснень представника відповідача вбачається, що після повномасштабного вторгнення росії на територію України неповнолітній ОСОБА_5 разом із матір`ю вимушено виїхали на територію Польщі, а пізніше до США, де тимчасово перебувають на даний час.

Крім цього ОСОБА_6 у своїх письмових поясненнях суду зазначала, що в ОСОБА_9 діагностовано з 3-річного віку складну хворобу, внаслідок якої він постійно потребував відповідного лікування і на даний час в США продовжується його лікування та масажі й інші процедури.

Однак ОСОБА_6 стверджувала, що син має намір повернутися в Україну.

Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 13 березня 2025 року, якою було скасоване попереднє судове рішення суду апеляційної інстанції у даній справі, слідує, що суд касаційної інстанції вказував на помилковість висновків апеляційного суду, що під час розгляду справи законний представник ОСОБА_6 та представник ОСОБА_4 не надали суду доказів того, що неповнолітній ОСОБА_5 , якому виповнилося 14 років, визначив або бажає визначити місце свого проживання разом з батьком ОСОБА_1 , не повідомляли про такі наміри неповнолітнього, оскільки саме заперечення сторони відповідача проти задоволення позову в судовому засіданні підтверджує, що неповнолітній син позивача не втратив інтерес до спірного житла.

Разом з тим, як звертає увагу касаційний суд, позивачі не посилались на обставини, які є підставою для втрати права користування житлом, передбачені статтею 405 ЦК України, їх позовна заява обґрунтована посиланням на обставини, передбачені статтями 72, 107 ЖК України, які не регулюють спірні правовідносини.

Так, статтями 71, 72 та 107 ЖК України, які знаходяться у Главі 2 цього Кодексу «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду», визначено випадки, строки зберігання за відсутнім наймачем житла та членами його сім`ї права користування жилим приміщенням, а також порядок визнання особи такою, що втратила таке право.

Відповідно ж до ст.107 ЖК наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Однак, у справі встановлено, що спірна квартира внаслідок приватизації належить позивачам на праві спільної частикової власності - по 1/3 частці кожному. Отже, дані норми закону, на які покликаються позивачі в даному спорі, не підлягають застосуванню.

Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статт 319, частини першої статті 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

Статтею 150 ЖК передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Як визначено ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла та визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Касаційний суд у даній справі зазначив, що сервітут, який передбачений статтею 405 ЦК для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла. Разом з тим, судом вказано, що суду апеляційної інстанції слід з`ясувати характер спірних правовідносин, перевірити чи є відповідач членом сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та чи наявні підстави, передбачені статтею 405 ЦК України для втрати права користування житлом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду ( ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 521/15090/14-ц та від 22 травня 2024 року в справі № 759/13182/19 зазначено, що право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Отже, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити, що відсутність особи без поважних причин триває понад один рік, а також що відсутні поважні причини непроживання за адресою такого житлового приміщення.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (стаття 3 Конвенції про права дитини).

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (частина друга статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до приписів абзацу третього частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає .

Разом з тим, і в суді апеляційної інстанції при повторному розгляді в апеляційному порядку даної справи обоє позивачів ОСОБА_1 як батько неповнолітнього відповідача, і ОСОБА_2 , як його дід, ствердили, що вважають ОСОБА_9 членом своєї сім`ї, хоч він і проживає тривалий час не з ними, а зі своєю матір`ю. Однак, його реєстрація в належній їм квартирі перешкоджала їм оформити субсидії та при необхідності унеможливлювала відчуження ними квартири.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Таким чином, малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. (постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц).

Підстава, на якій місце проживання ОСОБА_5 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах.

Покликання позивачів на те, що з 2015 року він без поважних причин не проживав у спірному помешканні, суд не бере до уваги з огляду на таке.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

14-річного віку відповідач набув лише у 2022 році, коли вже почалось повномасштабне вторгнення росії і він виїхав з матір`ю за кордоном.

Отже, не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

З урахуванням наведеного факт непроживання неповнолітнього відповідача у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині та в країні, не може сам вирішити питання проживання у цій квартирі, а тому відсутні передбачені законом передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований як член сім`ї співвласника житла.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Доводи апеляційної скарги про проживання дитини за іншою адресою з матір`ю, наявність у ОСОБА_6 іншого житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції дав належну оцінку наданим доказам та встановленим обставинам і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні суду, відповідають обставинам справи, правильним є застосування норм матеріального права та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді