Справа №486/1639/23
Провадження № 22-ц/812/1144/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 квітня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Савіним О.І., повний текст складено 08 травня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 24 липня 2023 року о 08:20 год. на автодорозі Н-24 Благовіщенське-Миколаїв 116 км, водій ОСОБА_2 , керуючи мотоциклом КАВАСАКІ, державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не обрав безпечну дистанцію та здійснив обгін транспортних засобів на перехресті, в наслідок чого допустив зіткнення з задньою частиною автомобіля ФОЛЬЦВАГЕН, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічні ушкодження, чим порушив пункти 12.1, 13.1, 14.6 Правил дорожнього руху.

Постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2023 року, яка набрала законної сили 02 вересня 2023 року у справі №467/953/23 відповідача визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Вказує, що в результаті ДТП автомобіль позивача зазнав ушкодження бамперу з правого боку. Зазначає, що він неодноразово усно звертався до відповідача з пропозицією добровільного відшкодування завданих збитків. Однак, відповідач на контакт не йде, добровільно відшкодовувати завдані збитки не бажає.

Для визначення суми матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 також, оцінювач засобами телефонного зв`язку повідомив відповідача про проведення оцінки автомобіля Volkswagen Passat 2.0 та запросив бути присутнім при проведенні огляду. Але, відповідач відмовився брати участь при проведенні огляду автомобіля для визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП.

Згідно Висновку суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 на підставі представлених документів, проведених досліджень і розрахунків, вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля Volkswagen Passat 2.0, реєстраційний номер: НОМЕР_3 на дату ДТП 24 липня 2023 року становить 82228,60 грн.

Таким чином, в результаті пошкодження позивачу транспортного засобу було завдано не лише матеріальної, а й моральної шкоди. Вважає, що внаслідок ДТП він зазнав фізичних та душевних страждань, досі не може повернутися до звичного ритму життя, оскільки він постійно використовував автомобіль для пересування по місту і за його межами.

Крім того, позивач постійно зазнає душевних хвилювань через те, що досі автомобіль перебуває у неналежному стані та відсутність з боку відповідача будь-яких дій для добровільного вирішення спору.

У зв`язку з цим просить суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 82228,60 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 82228 грн. 60 коп. та моральну шкоду в сумі 8000 грн. 00 коп.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріального збитку, завдану внаслідок ДТП в розмірі 82228,60 грн., є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, виходячи з характеру і тривалості душевних страждань та нервових переживань позивача, істотності недоотриманих благ, керуючись принципом розумності та справедливості, суд вважає достатнім стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує. що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що свої заперечення проти задоволення позову в суді першої інстанції він виклав у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , та судом взагалі не надано належної оцінки його доказам та аргументам.

Натомість, суд проявив своє суб`єктивне ставлення до ситуації та некоректно надав у рішенні свою оцінку подіям, зазначивши в мотивувальній частині рішення, що поведінка відповідача (відсутність ініціативи і співучасть в отриманні потерпілою стороною законного відшкодування шкоди, тощо) свідчить про небажання нести відповідальність та впевненості в безкараності за вчинення ДТП".

Вважає таке мотивування є незаконним та таким, що свідчить про недотримання принципу суб`єктивності судді під час ухвалення рішення та порушення меж позовних вимог.

Зазначає, що у своєму позові ОСОБА_1 просив суд стягнути з нього 82 228,60 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди.

Вказує, що минуло кілька місяців після ДТП і ОСОБА_1 вирішив звернутися до суду з вказаним позовом, попри домовленість вирішити спір мирно.

Звертає увагу, що з таким розміром відшкодування і матеріальної, і моральної шкоди він не згоден категорично і вважає, що ОСОБА_1 просто вирішив використати ситуацію для власного збагачення.

По-перше, в день вчинення ДТП вони з ОСОБА_1 домовились, що жодних позовів та звернень до правоохоронних органів не буде, оскільки механічні пошкодження отримали обоє транспортні засоби, а пошкодження його автомобіля були незначні.

Візуально під час ДТП було незначне пошкодження правої задньої фари та бампера, транспортний засіб відповідача самостійно продовжував рух, значних пошкоджень не було.

Під час складання протоколу патрульною службою, експерт не викликався і стан транспортних засобів після отриманих пошкоджень не досліджувався, тобто встановити наявні об`єктивні пошкодження автомобіля на момент розгляду справи зараз неможливо.

В постанові Арбузинського районного суду Миколаївської області зазначено, що протоколом огляду місця події від 24 липня 2023 року зафіксовано пошкодження транспортних засобів. Згідно зазначеного документа, транспортний засіб позивача отримав лише пошкодження заднього бампера та задньої правої фари, тих пошкоджень, які вказані в звіті ОСОБА_3 не було.

Крім того, в цій же постанові суду зазначено, що автомобіль фольксваген державний номерний знак НОМЕР_3 зазнав ушкодження заднього бампера з правого боку.

На його думку ремонт заднього бамперу на вказану марку автомобіля за його технічними характеристиками 2007 року випуску, навіть з його повною заміною, ніяк не може вартувати 82 228,60 грн. Отже, розмір шкоди позивачем завищений не об`єктивний і не може бути стягнутий судом. При тому, що вартість самого автомобіля, як зазначено у звіті складає 205 520,00 грн., тобто ремонт заднього бампера складає майже третину вартості авто, вартість ушкоджень явно переоцінена для такого транспортного засобу.

Крім того, висновок за звітом №58-23 ФОП ОСОБА_3 від 24 вересня 2024 року не є належним доказом по справі, оскільки до звіту не додано відповідного сертифіката експерта-оцінщика, тобто невідомо чи він має право складати звіти, свідоцтво про реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів, а звіт без вказаних документів є незаконним.

Також звертає увагу, що самі пошкодження описані у звіті станом на момент огляду автомобіля, а не па момент вчинення ДТП - 24 липня 2023 року. Тобто описані пошкодження через два місяці після ДТП не можуть бути об`єктивними.

Звертає увагу, що вказаним звітом не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між пошкодженнями та ДТП. Тобто невідомо, чи вказані пошкодження виникли саме внаслідок ДТП, яка відбулася 24 липня 2023 року.

Тому просить суд критично віднестися до такого доказу, як висновок за звітом №58-23 від 24 вересня 2023 року.

Також вказує, що він не має відшкодовувати кошти за шкоду, яка сталася не з його вини.

Посилається на те, що позивач не надав жодного доказу придбання матеріалів (запчастин), таких як товарні чеки, квитанції тощо, а також укладення договорів на виконання ремонтних робіт з відновлення свого автомобіля.

Щодо стягнення моральної шкоди, то вважає, що позивачем не доведено позов в частині стягнення моральної шкоди, оскільки він жодних фізичних ушкоджень та травм під час ДТП не отримав, на відміну від нього, оскільки він був госпіталізований одразу з місця ДТП, його транспортний засіб одразу після ДТП був у стані, здатному до подальшої експлуатації, його ремонт не зайняв багато часу та коштів, його робочий та вільний особистий час жодним чином не постраждав від ДТП, йому не довелось налагоджувати нові життєві обставини та організовувати життя після ДТП.

Більше того, жодного доказу отримання моральної шкоди позивачем не надано.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

Про розгляд справи апеляційним судом відповідач повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПКУ України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

У судовому засіаднні позивач апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 24 липня 2023 року о 08 годині 20 хвилин на автодорозі Н-24 Благовіщенське-Миколаїв 116 км водій ОСОБА_2 , керуючи мотоциклом КАВАСАКІ державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не обрав безпечну дистанцію та здійснив обгін транспортних засобів на перехресті, в наслідок чого допустив зіткнення задньою частиною автомобіля ФОЛЬЦВАГЕН державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , в наслідок чого транспортні засоби зазнали механічні ушкодження чим порушив пункти 12.1, 13.1, 14.6 Правил дорожнього руху. Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності в судовому засіданні провину визнав та пояснив, що дійсно того дня керував мотоциклом КАВАСАКІ державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не обрав безпечну дистанцію та здійснив обгін транспортних засобів на перехресті.

Постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Вказана постанова в апеляційному порядку не оскаржувалась, спору щодо обставин ДТП та винної особи в рамках цієї справи не існує, а тому в цій частині, встановлені в судовому рішенні обставини, доказуванню не підлягають.

Постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2024 року у справі №467/953/23, виправлено описку, допущену при винесенні постанови суду від 22.08.2023 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП: замість слів «ФОЛЬКСВАГЕН державний номерний знак НОМЕР_2 » слід читати «ФОЛЬКСВАГЕН державний номерний знак НОМЕР_3 ».

В суді також встановлено та не оспорюється сторонами, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль ФОЛЬЦВАГЕН, державний номерний знак: НОМЕР_2 .

В силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Власником пошкодженого транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT 2.0», державний номерний знак: НОМЕР_3 , є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

У позовній заяві позивач зазначає, що він неодноразово усно звертався до відповідача з пропозицією добровільного відшкодування завданих збитків, але останній на контакт не йшов, добровільно відшкодовувати завдані збитки не бажав. Однак, на рахунок цього відповідач заперечує.

10 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до незалежного експерта «ФОП ОСОБА_3 », який діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності №116/22 від 18 лютого 2022 року, який дійсний до 18 лютого 2025 року, для визначення вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT 2.0», державний номерний знак: НОМЕР_3 .

Згідно висновку за звітом «ФОП ОСОБА_3 », №58-23 від 24 липня 2023 року сума матеріальних збитків, заподіяних власнику транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT 2.0», державний номерний знак: НОМЕР_3 , в результаті ДТП, на дату ДТП 24.07.2023 року становить 82228,60 гривень (з урахуванням ПДВ в запчастинах).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України вказано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Крім того відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», від 27.03.1992 року № 6, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц).

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю, яким керувала особа під час ДТП.

Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Зважаючи на викладене постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, якою особу визнано винною вчиненні адміністративного правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Однак, відповідачем ОСОБА_2 не було надано належних доказів щодо відсутності його вини у вчиненні ДТП.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежність звіту та завищення розміру матеріальних збитків колегія суддів апеляційного суду відхиляє з огляду на те, що відповідач власного звіту ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної скарги не надав, хоча спростування вказаних у звіті позивача витрат, у разі незгоди з таким є процесуальним обов`язком відповідача.

Аргументи апеляційної скарги проте, що у вказаному звіті не становлено причино-наслідкового зв`язку між пошкодженнями та ДТП не заслуговують на увагу, оскільки звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658). Для встановлення причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженнями та ДТП проводиться судова трасологічна експертиза, проте такого клопотання відповідач не заявляв.

Як вбачається із звіту ФОП ОСОБА_3 останній має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №116/22 від 18 лютого 2022 року, який дійсний до 18 лютого 2025 року, а відтак спростовує доводи щодо відсутності такого. Не надання позивачем звіту до матеріалів позову, хоча такий в обов`язковому порядку надається суб`єктом оціночної діяльності особі, яка замовляла оцінку не може бути підставою для визнання звіту про оцінку недійсним.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Частиною третьою статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Матеріалами справи підтверджується, що права ОСОБА_1 порушено внаслідок пошкодження його транспортного засобу з вини відповідача, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що внаслідок ДТП він зазнав фізичних та душевних страждань, у наслідок чого до теперішнього часу не може повернутись до звичайного ритму життя, оскільки він постійно користувався автомобілем для пересування по місту та за його межами. Окрім цього він постійно зазнає душевного хвилювання через те, що досі автомобіль перебуває у неналежному стані та відсутність з боку відповідача будь-яких дій для добровільного вирішення спору.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції з`ясував характер правовідносин сторін, урахував глибину фізичних та душевних страждань позивача внаслідок пошкодження належного йому автомобіля з вини ОСОБА_2 , ступінь вини відповідача, як наслідок дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди в розмірі 8000 грн.

Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 8000 грн, відповідає засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що наступили для позивача, який зазнав моральних страждань та втрат немайнового характеру.

Пошкодження власного автомобіля позивача безумовно негативно вплинуло на його моральний стан та призвело до душевних страждань, а тому посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначено та судом першої інстанції не вказано, у чому саме полягали моральні страждання позивача внаслідок позбавлення його можливості користуватись автомобілем, як змінились ритм та спосіб його життя після пошкодження автомобіля, є безпідставними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України« Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 09 липня 2025 року