Справа № 442/2320/25
Провадження №2-о/452/107/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2025 року м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кущ Т.М.,

при секретарі судового засідання Роман Л.І.,

за участі:

заінтересованої особи ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи - адвоката Захарко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Самбірського міськрайонного суду Львівської області цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

На підставі частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 04 липня 2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

26 березня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_1 , посилаючись на те, що останній систематично вчиняє відносно неї та їхніх трьох неповнолітніх дітей домашнє насильство. Заявник вказала, що вони разом із заінтересованою особою та їхніми трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Як зазначила заявник, дана квартира придбана подружжям за спільні кошти, проте чоловік зволікає із державною реєстрацією права власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Своє звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 мотивує тим, що вона тривалий час потерпає від домашнього насильства з боку свого чоловіка ОСОБА_1 , а саме щодо неї застосовується психологічне,економічне та сексуальне насильство, приниження, образи, пошкодження її майна. Зокрема, зазначила, що чоловік відмовляється з нею спілкуватись довгий період часу, постійно карає її мовчанкою, не бажає вирішувати їхні сімейні проблеми шляхом ведення діалогів, взаємоповаги та пошуку компромісів. Крім того, вказала, що чоловік вчиняє й економічне насильство щодо неї та їхніх дітей, оскільки вимагає розділити витрати щодо утримання дітей та будинку в рівних частках, хоча заробляє набагато більше, ніж вона, грошові кошти останній надає лише за рішенням суду про стягнення аліментів, усвідомлюючи що цього недостатньо для нормального проживання та забезпечення їхніх дітей. Крім того, зазначила, що чоловік вчиняє щодо неї сексуальне насильство, яке виражається у його вимогах виконувати подружній обов`язок, а у разі відмови - прохає відшкодувати відсутність близькості в грошовому еквіваленті. До того ж, вказала, ОСОБА_1 почав висловлюватись грубо та образливо щодо неї та їхніх дітей, погрожує застосуванням сили та бажає її виселити зі спільно придбаної квартири, чим завдається шкода психічному та фізичному здоров`ю не лише заявниці, але і їхнім дітям, які є свідками цих конфліктів. У зв`язку з цим вона неодноразово зверталась за допомогою та

консультаціями до лікарів, зокрема до психологів, лікаря-психіатра та ендокринолога, які рекомендували їй обмежити стрес. Також вказала на факт її звернення із повідомленням до правоохоронного органу про вчинення домашнього насильства з боку чоловіка щодо неї, внаслідок чого працівниками поліції 11 серпня 2024 року був винесений терміновий заборонний припис, згідно якого ОСОБА_1 було заборонено спілкуватись з потерпілою особою строком на 3 доби. Крім того, згідно постанови Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), разом з тим на підставі ст.22 КУпАП суд звільни такого від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням. На переконання заявника, вищевказане свідчить про систематичність вчинення ОСОБА_1 насильства відносно неї. Зважаючи на це, ОСОБА_2 переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_1 щодо неї та їхніх неповнолітніх дітей, в інтересах яких вона діє, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я та здоров`я дітей є дуже високою, а тому заявник вимушена була звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

За таких обставин, заявник ОСОБА_2 просить суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

- заборонити ОСОБА_1 перебувати за місцем спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 500 м до місця проживання постраждалих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2025 року цивільну справу за вищевказаною заявою передано для розгляду за підсудністю до Самбірського міськрайонного суду Львівської області (а.с.24).

15 квітня 2025 року зазначена справа надійшла на адресу Самбірського міськрайонного суду Львівської області (а.с.28).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2025 року дану справу передано судді Кущ Т.М. (а.с.27).

Пред`явлена заява ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 квітня 2025 року була залишена без руху (а.с.29-30).

Згідно ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 07 травня 2025 року заяву ОСОБА_2 було визнано неподаною та повернуто заявнику (а.с.34-35).

Разом з тим, згідно постанови Львівського апеляційного суду від 05 червня 2025 року ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 07 травня 2025 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.56-59).

Справа надійшла до Самбірського міськрайонного суду Львівської області 26 червня 2025 року та того ж дня передано судді Кущ Т.М. (а.с.62,63).

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2025 року заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження за даною заявою, судове засідання призначено на 27 червня 2025 року об 11 год. 00 хв.. (а.с.64).

В судовому засіданні 27 червня 2025 року ОСОБА_2 було заявлено відвід головуючому судді Кущ Т.М. (а.с.68), в задоволенні якого було відмовлено згідно ухвали суду від 27 червня 2025 року (а.с.69,78-79). В подальшому, судове засідання було відкладено за клопотанням заінтересованої особи ОСОБА_1 на 02 липня 2025 року на 10 год. 00 хв., під час проведення якого було оголошено перерву до до 12 год. 00 хв. 04 липня 2025 року (а.с.82-83).

У судове засідання, призначене на 04 липня 2025 року, заявник ОСОБА_2 та її представник адвокат Іванов О.О. не з`явились, про дату, час та місце продовження судового розгляду справи були повідомлені належним чином, кожен окремо (а.с.84,85 зворотна сторона).

При цьому, представником заявника ОСОБА_2 адвокатом Івановим О.О. через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» подано письмове клопотання про подальший розгляд заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису за відсутності заявника та її представника, прохав задоволити заяву ОСОБА_2 в повному обсязі, вважаючи таку фактично доведеною в судовому засіданні шляхом визнання заінтересованою особою ОСОБА_1 обставин, наведених в заяві (а.с.86-88).

В судовому засіданні, яке відбулось 02 липня 2025 року, заявник ОСОБА_2 повідомила судові про те, що вона підтримує заяву про видачу обмежувального припису по тих підставах, які були викладені нею у заяві, прохала таку заяву задовольнити в повному обсязі, надавши судові відповідні пояснення. Додатково вказала, що саме зазначені в заяві обмеження терміном на 6 місяців будуть достатніми для відновлення її та її неповнолітніх дітей ментального здоров`я, покращення якості їхнього життя, оскільки сама присутність заінтересованої особи ОСОБА_6 за місцем їхнього спільного проживання негативно впливає на її емоційний стан, у неї розвивається депресія та посилюється тривожність.

Повноважний представник заявника ОСОБА_2 адвокат Іванов О.О. в судовому засіданні, яке відбулось 02 липня 2025 року, підтримав позицію заявника, надавши судові відповідні пояснення, просив вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_1 в судових засіданнях 02 липня 2025 року та 04 липня 2025 року, з врахуванням його письмових пояснень, поданих через канцелярію суду 04 липня 2025 року, категорично заперечив проти задоволення заяви ОСОБА_2 , зазначивши, що він не вчиняє жодного психологічного, фізичного, економічного, сексуального насильства щодо заявника ОСОБА_2 , тим більше не вчиняє психологічного та економічного насильства по відношенню до їхніх неповнолітніх дітей, як вважає заявник. Зауважив, що останніми роками між ним та заявником сімейні стосунки як чоловіка та жінки стали напруженими, почали виникати непорозуміння, конфлікти на побутовому рівні, дружина дистанціювалася, почала нищити його особисті речі, уникає відкритого спілкування, ігнорує його як чоловіка, а тому за ініціативою дружини протягом 2024-2025 років між подружжям взагалі відсутні статеві відносини, що загалом призвело до глибокої подружньої кризи, яка й надалі супроводжується конфліктними ситуаціями та сварками між ними, в більшості випадків яких ініціатором є заявник. Зазначив, що він, незважаючи на подання ОСОБА_2 позову про розірвання шлюбу, намагається зберегти сім`ю та налагодити відносини, оскільки дуже любить їхніх спільних дітей та має надію на продовження спільного врівноваженого подружнього життя, для чого протягом 2024 року приймав участь в спільних консультаціях у сімейного психолога, проте дружина ставить свої інтереси вище за його, є егоїстичною та н е бажає рівності у стосунках, не проявляє ініціативи у

вирішенні побутових та економічних проблем сім`ї, таких як приготування їжі, збереження цілісності спільного майна, оплаті комунальних послуг, тощо. Вважає, що дружина маніпулює дітьми, звернулася до суду із заявою з метою примусового його виселення з квартири в такий спосіб для подальшого одноосібного користування спільним нерухомим та рухомим майном, оскільки між ними вже виникали питання щодо поділу такого майна, тобто фактично існує спір про право власності, зокрема, на квартиру, котра ще не оформлена відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, зазначив, що ніколи ні в чому не обмежував та не принижував заявника, окрім певних ситуацій, які негативно впливали на його сон, психічне та фізичне здоров`я, наприклад, такі як фізичні вправи з гантелями та скакалкою вранці о 06 годині за наявності облаштованого для цього спеціального залу в підвальному приміщенні, здійснення онлайн-консультацій у вечірній час в спальні, де знаходяться його речі, а також речі та іграшки дітей, під час яких заявник обмежує всіх членів сім`ї в доступі до спальної кімнати, хоча в квартирі є наявний окремий робочий кабінет, тощо. Його тривале мовчання, яке сприйнято заявницею як покарання та насильство над нею, є намаганням у такий спосіб справитися зі своїми емоціями та не нашкодити всім і всьому довкола. Також зазначив, що не примушував заявника до статевих відносин, а лише намагався через смс-повідомлення в такий спосіб виразити свій біль від втрати подружнього життя та любові, сподіваючись на те, що дружина або посміється з таких слів, або ж задумається та спробує відновити повноцінні інтимні відносини. До того ж вказав, що більшість ситуацій, на які посилається заявник, вирвані з контексту сімейного конфлікту, сприйняті однобоко заявником на власний розсуд, є надуманими та перебільшеними, при цьому звернув увагу, що заявник сама проявляє агресію як до нього, так і до дітей, грюкає дверима, кричить, неадекватно себе поводить, принижує його словесно та застосовувала фізичне насильство відносно нього, забирала гроші із спільного сейфу без обговорення з ним, тощо. Відтак, зазначив, що його поведінка та спілкування із заявником не є насильством у будь-якій формі, а є намаганням у такий спосіб вийти з глибокої подружньої кризи, віднайти порозуміння із заявником щодо спільного життя, сімейних фінансів та побуту, виховання та утримання дітей, проте його дружина байдужа до його пропозицій. Вважає, що звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про видачу обмежувального припису має мету принизити його як священнослужителя та зіпсувати його ділову репутацію, оскільки заявниця раніше вже неодноразово зверталася до вищого духовенства зі скаргами на нього, перекручуючи певні факти щодо його приватного життя та поширюючи неправдиву інформацію, внаслідок чого він зазнав принижень та моральних страждань.

Повноважний представник заінтересованої особи ОСОБА_1 адвокат Захарко Ю.Ю. під час проведення удових засідань та в судових дебатах підтримала позицію заінтересованої особи, надавши судові відповідні пояснення, просила відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на те, що вимога заявника що заборонити ОСОБА_1 перебувати за місцем спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 є абсолютно нікчемною, оскільки заявник не подала документів які б підтверджували присвоєння зазначеної адреси конкретному об`єкту нерухомого майна і, що вказаний об`єкт нерухомості віднесеного до житлового фонду. Крім того, зазначила, що метою реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу, захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Разом з тим, заявник звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із заявою про видачу обмежувального припису 25 березня 2025 року. Проте, з цього часу вона разом з дітьми та чоловіком продовжували спільне проживання, спільний побут та спільне виховання дітей. У судовому засіданні заявниця підтвердила про те, що діти з її ж дозволу залишаються разом з батьком без її присутності. Батько забирає та відводить їх з гуртків, їздить з ними в гості до своїх батьків, проводить з ними спільний час і поза місцем спільного проживання, тощо. Після 25 березня 2025 року заявниця навіть на декілька днів не змінювала місце проживання. Більше того, їй відомо і вона не заперечувала про спільний відпочинок дітей з батьком, який заплановано в серпні 2025 року. Крім того, звернула увагу на те, що заявник в обґрунтування своєї позиції, що вона та діти є потерпілими від домашнього насилля, посилається на висновок психолога ОСОБА_7 від 17 березня 2025 року та висновок психолога ОСОБА_8 від 01 березня 2025 року, проте у жодному з висновків психологів не має рекомендацій щодо зміни оточення, місця проживання, твердження про необхідність виключити присутність чоловіка в житті заявника та дітей, в їх побуті, повсякденних контактах, тощо, немає і рекомендацій чи тверджень про те, що присутність чоловіка в її житті та побуті може призвести до погіршення

психо-емоційного стану, виникнення психічних розладів та потребі в амбулаторному чи стаціонарному лікуванні у відповідних лікарів, не рекомендовано вжиття заходів для усунення тривоги у заявника, забезпечення психологічного комфорту, створення психологічно захищеної та сприятливої атмосфери життєдіяльності без присутності особи-кривдника, яким заявник сприймає свого чоловіка. Крім того, зазначила, що в якості доказу заявник долучила копію довідки від 17 лютого 2025 року лікаря-психіатра ОСОБА_9 , в якій зазначено, що ОСОБА_2 має нервові зриви, перепади настрою, апатію, особливо після конфліктів з чоловіком. Та зазначено рекомендації: психотерапія - індивідуальна психотерапія, групова психотерапія, сімейна психотерапія для гармонізації взаємин у сім`ї. Проте, у судовому засіданні ОСОБА_2 02 липня 2025 року повідомила судові, що не виконала вказаних рекомендацій. Також вказала, що висновок психолога ОСОБА_8 від 01 березня 2025 року, складений відносно двох дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , котрі «…ймовірно стали жертвами та свідками домашнього насилля...», проте заявник ставить питання про застосування обмежувального припису в інтересах трьох дітей. Відтак, такі висновки, на переконання представника заінтересованої особи, містять припущення щодо тверджень, що особи є потерпілими від домашнього насилля та не дає категоричної оцінки на щоб можна було посилатися як на доказ. Крім того, вказані висновки не є письмовими доказами, оскільки відсутні документи на підтвердження того, що психологи, які надали висновок, мають статус судового експерта. Крім того, вказала, що відеофайли, наявні на CD-диску, здійснені без згоди заінтересованої особи, не містять цифрового підпису, не є цілісні, відтак викликають сумнів у їх достовірності.

Суд, з`ясувавши позицію сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до висновку, що заява ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 27 Конституції України регламентовано, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон №2229-VIII).

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон №2229-VIII, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні

напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої ст.1 Закону № 2229-VIII).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону №2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону №2229-VIII обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону №2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Законом №2229-VIII визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі №363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі №452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі №509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі №753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі №570/2528/20, від 12 січня 2022 року в справі №752/9731/21, від 09 січня 2023 року в справі №161/5807/22, тощо.

Таким чином, до заяви має бути додано докази вчинення ОСОБА_1 систематичних дій або його бездіяльності, котрі становлять домашнє насильство стосовно заявника та їх трьох спільних дітей, тобто посилання на систематичність вчинення щодо ОСОБА_2 та їх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 домашнього насильства психологічного, економічного та сексуального характеру повинно бути підтверджено належними та допустимими доказами.

У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №369/7782/19 (провадження №61-21337св19) зроблено висновок, що «відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

В судовому засіданні встановлено та не спростовується сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 31 липня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану міста Самбора Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області (а.с.8). Разом з тим, на даний час сторони перебувають на стадії його розірвання. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8,9).

Сторони в судовому засіданні, кожен окремо підтвердили, що вони та їхні неповнолітні діти спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка не зареєстрована жодним із подружжя та не перебуває у їхньому спільному користуванні. При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , у будинку, що належить матері заявника.

Згідно консультативного висновку ендокринолога ОСОБА_12 від 18 грудня 2024 року на підставі проведеної онлайн-консультації у ОСОБА_2 встановлено наступний діагноз: структурні зміни щитовидної залози. Еутиреоз. Латентний дефіцит заліза. Недостатність вітаміну D. Недостатність вітаміну B12.Тривожно-депресивний розлад під знаком «?». Рекомендовано: йодована сіль та бразильські горіхи, збалансоване харчування, дотримання режиму роботи та відпочинку дозоване фізичне навантаження, менше стресу, тощо (а.с.18-19).

З довідки без номеру від 17 березня 2025 року, виданої лікарем-психіатром ОСОБА_9 , вбачається, що ОСОБА_2 перебувала на консультації у лікаря-психіатра в центрі здоров`я та ровитку «Коло сім`ї» 17 лютого 2024 року, на момент огляду ОСОБА_2 висловала скарги на «…нервові зриви, перепади настрою…апатію…особливо після конфліктів з чоловіком…». У ОСОБА_2 діагностовано депресивний епізод легкого ступеню, тривожно-депресивний синдром. Рекомендовано: психотерапія - індивідуальна психотерапія, групова психотерапія, сімейна психотерапія для гармонізації взаємин у сім`ї; при потребі чи погіршенні психічного стану повторна консультація психіатра (а.с.13).

У висновку без номеру психолога Громадської організації «Центру «Твій БЕРЕГ. Безпечний простір для жінок і дівчат» ОСОБА_7 від 17 березня 2025 року зазначено, що ОСОБА_2 має пригнічений настрій та втрату інтересу до життя, у неї високий рівень тривожності. Психолог, опираючись на результати опитувальників та власні спостереження, вважає, що клієнтка потерпає від тривалого психологічного насильства (а.с.12).

З висновку психолога без номеру ОСОБА_8 від 21 березня 2025 року за результатами обстеження та бесіди з неповнолітніми ОСОБА_3 , 2011 року народження, та ОСОБА_4 , 2015 року народження, вбачається, що діти, ймовірно, стали жертвами та свідками домашнього насильства (а.с.14-17).

Із досліджених в судовому засіданні 04 липня 2025 року записів на диску, долучених заявником ОСОБА_2 до матеріалів справи, не встановлено фактів домашнього насильства з боку ОСОБА_1 щодо дружини ОСОБА_2 та їх спільних дітей. При цьому, деякі фото та аудіофайли в судовому засіданні не виявилось можливим відтворити, є нечитабельними, неповними та недоступними для їх відкриття.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших

обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні висновки спеціалістів, долучені заявником до заяви про видачу обмежувального припису, такі не містять рекомендацій щодо зміни оточення, місця проживання, твердження про необхідність виключити присутність чоловіка в житті ОСОБА_2 та дітей, в їх побуті, повсякденних контактах, тощо. Не має і рекомендацій чи тверджень про те, що присутність чоловіка в їх житті та побуті може призвести до погіршення психо-емоційного стану, виникнення психічних розладів та потребі в амбулаторному чи стаціонарному лікуванні у відповідних лікарів, а так само відсутні конкретні рекомендації щодо вжиття заходів для усунення тривоги у заявниці, забезпечення психологічного комфорту, створення психологічно захищеної та сприятливої атмосфери життєдіяльності без присутності особи-кривдника, яким ОСОБА_2 сприймає свого чоловіка. Висновки містять лише припущення, що особи є потерпілими від домашнього насилля, та містять загальні рекомендації.

Із пояснень ОСОБА_2 в судовому засіданні встановлено, що її стан здоров`я погіршився через насилля, яке відносно неї вчиняє її чоловік ОСОБА_1 , проте суду не надано жодних документів, які б підтверджували її психологічний стан як до звернення до відповідних спеціалістів, так і після таких звернень протягом 2024-2025 років року, зважаючи на те, що заявниця стверджує, що терпить насилля з боку чоловіка близько восьми років поспіль та таке насилля продовжується й до тепер.

Разом з тим, в судовому засіданні заявник ОСОБА_2 підтвердила наявність між подружжям сімейних конфліктів та непорозумінь на побутовому ґрунті, з приводу виховання та лікування дітей, а також щодо оформлення, користування та поділу нерухомого майна.

На переконання суду, заявницею на підтвердження вимог поданої нею заяви, не долучено об`єктивних доказів, які б підтверджували учинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом №2229-VIII, та були б достатніми для підтвердження існування юридичних фактів, з якими закон пов`язує можливість видачі обмежувального припису, а тому суд приходить до висновку щодо недостатності підстав для застосування до заінтересованої особи такого спеціального заходу як обмежувальний припис.

В свою чергу, заявником при поданні заяви про видачу обмежувального припису зазначено, що постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні домашнього насильства щодо неї, заявниці. Разом з тим, ОСОБА_2 до матеріалів справи не долучено таку постанову суду, а також взагалі не зазначено та не надано докази на підтвердження визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні домашнього насильства щодо їхніх спільних дітей.

Крім того, в судовому засіданні, яке відбулось 02 липня 2025 року, ОСОБА_2 зазначила, що у червні 2025 року повторно зверталась до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_1 щодо неї домашнього насильства. Проте доказів на підтвердження такого факту заявником суду не надано.

Разом з тим, на переконання суду, факт звернення заявниці до поліції з підстав вчинення щодо неї домашнього насильства може свідчити про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що її чоловік ОСОБА_1 вчиняє щодо неї домашнє психологічне, економічне, сексуальне чи фізичне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом №2229-VIII без встановлення таких обстав у судовому рішенні (постанові, вироку), яке набрало законної сили.

При цьому, саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей, тощо, не є належними доказами на підтвердження факту систематичного вчинення домашнього насильства.

Таким чином, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявник зазначає про захист від насильства з боку чоловіка, однак, матеріали справи на даному етапі не містять беззастережних, переконливих, достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 притягався до адміністративної відповідальності за вчинення відносно заявника домашнього насильства, в тому числі систематичного, у відповідних формах та, що таке продовжує вчинятись.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

У той час, як під конфліктом/сваркою необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту/сварки залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікт.

Тобто, факт вчинення конфлікту/сварки між особами, визначеними Законом, сам по собі не може свідчити про факт скоєння насильства.

Відтак, наявність між сторонами неприязних відносин та як наслідок спір щодо розірвання шлюбу, наявність спору щодо поділу майна, спору щодо участі у вихованні та утриманні спільних дітей, спору щодо вирішення побутових та економічних сімейних питань, на переконання суду, не може саме по собі розцінюватись як насильство в сім`ї, оскільки такі правовідносини регулюються СК України та ЦК України, та не можуть бути вирішені між сторонами шляхом застосування заходів обмежувального припису.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 у заяві про видачу обмежувального припису зазначила, що під час спільного проживання із заінтересованою особою, останній постійно кривдив її, заявницю, та їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_13 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

Разом з тим, заява ОСОБА_2 не містить перелік ризиків, зокрема, в частині видачі обмежувального припису щодо заборони спілкування ОСОБА_1 з його дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

Крім того, заявником зазначено, що 11 серпня 2024 року щодо ОСОБА_1 встановлювався терміновий заборонний припис, разом з тим, такий останньою до матеріалів справи також не додано.

У прохальній частині заяви, поміж інших вимог, заявник просить заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами, а саме у квартирі АДРЕСА_3 .

Разом з тим, до матеріалів заяви на підтвердження права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна не додано актуальної інформації щодо права власності, відсутні будь-які докази того, що заявником здійснювалися заходи для отримання вказаних відомостей.

Крім того, не додано до заяви й належних доказів на підтвердження дійсного постійного спільного проживання як заявниці ОСОБА_2 , так і заінтересованої особи ОСОБА_1 , а також їх спільних дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 саме за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана інформація отримана судом лише з усних пояснень подружжя.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що заявником не визначено ризиків того, що у разі незастосування вказаних нею у заяві про видачу обмежувального припису заходів щодо заінтересованої особи існує реальна загроза життю та здоров`ю як ОСОБА_2 , так і її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

Що стосується записів на диску, наданому заявником, слід зауважити наступне.

На переконання суду, фото, аудіо та відео файли на диску повинні бути отримані без порушення прав та інтересів інших осіб, у спосіб, що не суперечить закону, мають бути автентичними та стосуватися обставин, які мають значення для вирішення справи. Тобто, такі записи як електронні докази повинні бути подані в оригіналі або ж в електронній копії, яка має містити електронний цифровий підпис та вказівку щодо місцезнаходження оригіналу.

Разом з тим, файли, наявні на CD-диску, не містять цифрового підпису, не містять вказівку щодо місцезнаходження оригіналів, не є цілісні та є частково нечитабельними, що унеможливлює їх повноцінне дослідження під час судового розгляду, а тому такі не можуть бути визнані судом як належні та допустимі докази.

Інші докази заявником, яка користується професійною правничою допомогою адвоката, не подані, про такі у заяві не зазначено та відповідного клопотання про їх витребування, як цього вимагає закон, у тому числі щодо признання відповідних експертиз, не заявлено.

Підсумовуючи наведене у своїй сукупності, судом не встановлено правових підстав для видачі обмежувального припису, а тому заява задоволенню не підлягає. Сам факт звернення до суду із даною заявою не зумовлює її автоматичне задоволення, необхідність видачі обмежувального припису підлягає доказуванню. Разом з тим, судом не встановлено випадків систематичного домашнього насильства відносно заявника, а також і ризиків настання насильства у майбутньому.

Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши викладені у заяві про видачу обмежувального припису обставини, а також надані заявником для обґрунтування заяви докази, які не підтверджують ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, суд вважає, що на даному етапі подана заява є передчасною та дійшов висновку про відсутність обґрунтованих і доведених підстав для застосування відносно ОСОБА_1 обмежувального припису.

Згідно із ч.3 ст.350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись стст.211,223,259,263-265, 268,350-1-350-6 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_1 , - відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису в частині судового збору, віднести на рахунок держави.

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 273 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.М. Кущ