Справа № 502/1184/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за первісним позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4

до

ОСОБА_2

про визнання грошових вкладів спільним майном подружжя та

стягнення однієї другої частки грошових вкладів

та зустрічним позовом

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

до

ОСОБА_4

про встановлення факту окремого проживання

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання грошових вкладів спільним майном та стягнення однієї другої частки грошових вкладів. В позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача зазначив, що 27.04.2018 року між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований шлюб. Позивач протягом шлюбу з ОСОБА_5 вела спільне господарство, вони проживали як сім`я, піклувалися один за одним, покращували спільний побут. Як вбачається з копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданого 23.08.2018 року органом 5133, за період з 2018 року по 2022 рік позивач неодноразово виїздила за межі України на заробітки, оскільки вони з чоловіком намагалися побудувати кращі умови та забезпечити майбутнє. Окрім того, лише 19.11.2019 року позивачу була надана робоча віза, з якою вона перетинала кордон та виїжджала на заробітки. Отримані грошові кошти вона привозила додому, та, враховуючи, що у ОСОБА_5 був відкритий в АТ «Приватбанк» рахунок, накопичували кошти на рахунках. Між тим, рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 27.05.2021 року по справі № 502/1830/20 було розірвано шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований 27.04.2018 року Кілійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області. Вказане рішення було ухвалене в порядку ст. 280 ЦПК України, оскільки на той час позивач перебувала за межами України та їй невідомі підстави, які спонукали чоловіка розірвати між ними шлюб. Про намір чоловіка розірвати шлюб їй взагалі нічого не було відомо аж до моменту його смерті. Позивач вважала, що вони перебували у шлюбі, оскільки приїздила додому після розірвання шлюбу, вони проживали в одній квартирі, вели спільне господарство. Копію вказаного рішення суду про розірвання шлюбу за заявою позивача було видано їй тільки 17.02.2022 року, оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . За його життя, 27.04.2018 року ним був складений заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області за реєстровим № 600, відповідно до якого заповідач на випадок своєї смерті, заповідав позивачу все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося. 24.04.2024 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного округу Одеської області із заявою, згідно якої повідомила, що приймає спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 . Однак, відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області за вих. № 119/01-16 від 03.05.2024 року, їй було роз`яснено, що після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрита спадкова справа та видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я дочки спадкодавця ОСОБА_2 . Також вказано, що заповіти, які зазначені в заяві про прийняття спадщини, скасовані заповітом від 29.10.2020 року за реєстровим № 1016. Таким чином, спільне набуте у шлюбі майно, а саме грошові кошти, які знаходились на рахунках ОСОБА_5 , що за стільки років були ними зібрані, перейшли до іншої особи, а саме до спадкоємця померлого, яка є відповідачем по справі. 17.05.2024 року представником позивача було здійснено запит в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з метою повідомлення щодо наявності грошових коштів, відкритих на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак станом на день подання позову, відповіді не надходило. На сьогоднішній день, в добровільному порядку вирішити вказаний спір не має можливості. Сума позову визначена в розмірі 236 000 гривень, а саме, з відомого позивачу на час подання позову вкладу «Стандарт» в АТ КБ «Приватбанк».

Зважаючи на викладене, представник позивача просив суд:

- визнати грошові вклади, які знаходились на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в АТ «ПриватБанк» та містились на них в період з 27.04.2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 - спільним майном подружжя ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/2 частину грошових вкладів, які знаходились на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкритих в АТ «ПриватБанк» та містились на них в період з 27.04.2018 року по 27.05.2021 року.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 2360 грн та витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 10 900 грн.

Ухвалою судді від 26.06.2024 р. на підставі відповідного позову було відкрито провадження у справі та призначене підготовче судове засідання.

11.07.2025 р. представником відповідача ОСОБА_3 було подано зустрічний позов в інтересах відповідача ОСОБА_2 до позивача за первісним позовом ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання. В зустрічному позові зазначено, що позивач, за первісним позовом, ОСОБА_4 , подала позов про поділ спільного майна. В даному випадку, на думку позивача, підставою для подання позову є той факт, що27.04.2018 вони із ОСОБА_5 , уклали шлюб та вели спільне господарство, піклувалися один за одним, покращували спільний побут. Метою зустрічної позовної заяви є мета довести той факт, що позивач за первісним позовом, не проживала з ним як подружжя, не вела спільне господарство з ОСОБА_5 , не піклувалася про нього, не покращувала спільний побут. Слід зазначити, що режим окремого проживання встановлений у статі 120 Сімейного кодексу України. Однак, в даному випадку, встановлення режиму окремого проживання встановлюється після смерті одного з подружжя, а саме за позовної заявою спадкоємця, оскільки від встановлення факту окремого проживання буде залежати, чи підпадає майно, яке успадкувала ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_5 , під поділ, як спільна сумісна власність. Позивач стверджує, що за життя ОСОБА_5 був укладений договір банківського вкладу SAMDNWFD001 від 19.03.2021 року. Однак, зазначений договір закінчився через місяць після його укладення, тобто до 19.07.2021 року. Рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 набрало законної сили 30.06.2021 року. Таким чином, зазначений договір закінчився за життя ОСОБА_5 , а подальша юридична доля коштів на цьому депозитному договорі ОСОБА_2 невідома. Про картковий рахунок, який згадує позивач, ОСОБА_2 невідомо, свідоцтво про право на спадщину на нього вона не отримувала, а отже вона не може розпоряджатися коштами, які вона не отримувала згідно свідоцтва про право на спадщину. Окрім того, ОСОБА_4 посилається за заповіт, який був скасовано іншим. ОСОБА_4 стверджує, що виїжджала на заробітки за кордон. До позовної заяви були додані візи та штампи із закордонного паспорту про перетин кордону. Однак, віза дає право лише на працевлаштування за кордоном і жодним чином не підтверджує участь ОСОБА_4 у наповненні сімейного бюджету, спільних витрат та інше. ОСОБА_4 жодним чином не довела, що приймала участь у веденні спільного господарства, спільних витрат та покращення спільного побуту подружжя. В даному випадку ОСОБА_4 необхідно надати копії чеків, квитанцій, виписок із банківських карток, які свідчать про те, що вона приймала участь у веденні спільного господарства, розподілу сімейних витрат та інше, оскільки незрозумілим є питання та мета поїздок за кордон. З приводу окремого проживання представник відповідача в зустрічному позові зазначив, що ОСОБА_5 звертався до органів соціального захисту населення за оформленням субсидії. Депутатом Кілійської міської ради Караконстантином Олегом Миколайовичем було складено акт про встановлення фактів від 25 липня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_1 один. Також, відповідно до акту депутата за вказаною адресою була зареєстрована, але не проживала його дружина, ОСОБА_4 та її доньки. Заявник, ОСОБА_5 не знає, де проживає його дружина та її доньки. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були в зареєстрованому шлюбі, але фактично не проживали, рішення суду про розірвання шлюбу між ними від 27.05.2021, було заочним. Позивач не з`явилася до суду та не брала участь у судовому засіданні. Представник відповідача зазначив, що це не перше розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 21 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулася із позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу. В рішенні Кілійського районного суду Одеської області від 21 червня 2017 по справі № 502/927/17 зазначено, що «спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки між ними немає жодних спільних інтересів, відсутнє порозуміння, починаючи з 2016 року сторони не підтримують подружні відносини та фактично проживають окремо». 27 квітня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб повторно. Однак, в рішенні Кілійського районного суду Одеської області від 27 травня 2021 по справі № 502/1830/20 ОСОБА_5 зазначено «Спільних дітей за період шлюбу у сторін не має. Сімейне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, спільних інтересів та поглядів на сімейне життя. Останнім часом, кожен живе своїм життям, хоча сторони і перебувають у зареєстрованому шлюбі. Подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача». Про окреме проживання також свідчить той факт, що ОСОБА_5 13.01.2020 року було подано позов про розірвання шлюбу, але ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 15.01.2020 по справі № 502/44/20 відмовлено у відкритті провадження з формальних підстав. Також представник відповідача вказує на факт того, що починаючи з середини 2020 року ОСОБА_5 хворів на невиліковну онкохворобу, про яку ОСОБА_4 навіть не знала та не приймала участі у лікуванні свого чоловіка. З моменту захворювання ОСОБА_5 і до самої його смерті ним опікувалася його дочка, ОСОБА_2 .

Зважаючи на вищевикладене у зустрічній позовній заяві, представник відповідача просив:

-у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити у повному обсязі;

-зустрічний позов задовольнити, а саме встановити факт окремого проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2018 року по 27 травня 2021 року.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області 19.08.2024 р. зустрічний позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження у справі № 502/1184/24 з первісним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном та поділ спільного сумісного майна.

02.09.2024 р. представником позивача за первісним позовом ОСОБА_1 було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що з поданим зустрічним позовом позивач не згодна у повному обсязі. Як зазначив представник позивача за зустрічним позовом, метою подання ОСОБА_2 позову є те, що ОСОБА_4 не проживала з ним як подружжя, не вела спільне господарство, не піклувалася про нього та не покращувала побут, однак з цим погодитися неможливо. Як зазначалося у первісному позові, позивач з чоловіком прожили разом в період з 2018 року по 2021 рік та періодично, на декілька місяців, протягом цих років, з метою отримання коштів на проживання та утримання сім`ї, вона в пошуках роботи виїжджала та працювала за кордоном. Твердження позивача за зустрічним позовом є несправедливими та такими, що не відповідають дійсності. В період шлюбу позивач разом з чоловіком збирали та збільшували їхній сімейний бюджет. Як вбачається з матеріалів первісного позову позивач виїжджала на заробітки, щоб покращити їхній з чоловіком спільний побут, пересилала йому грошові кошти та привозила з собою, щоб покласти на рахунок, оскільки лише у чоловіка він був відкритий у АТ КБ «ПриватБанк». Предметом первісного позову є визнання вказаних коштів спільним майном, позивач вважає, що справедливим буде поділити вказані кошти, оскільки в іншому випадку, фактично буде привласнення відповідачем чужих грошових коштів. Твердження позивача за зустрічним позовом викладені в позові є хибними та такими, що не відповідають та протирічать дійсності, не містять належного обґрунтування. У поданому позові позивачем вказано, що позивачу було відомо про один заповіт, який було складено 27.04.2018 року. Окрім того зазначено, що відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області за вих. № 119/01-16 від 03.05.2024 року позивачу було роз`яснено, що після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрита спадкова справа та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я дочки спадкодавця ОСОБА_2 . Також вказано, що заповіти, які зазначені в заяві про прийняття спадщини скасовані заповітом від 29.10.2020 року за реєстровим № 1016. 17.05.2024 року представником позивача здійснено запит, в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з метою повідомлення щодо наявності грошових коштів, відкритих на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак станом на день подання позову, відповіді не надходило. Таким чином, не зрозуміло твердження позивача за зустрічним позовом та її представника: «Окрім того, ОСОБА_4 посилається на заповіт, який було скасовано». На заповіт позивач посилалась, оскільки не знала про наявність інших заповітів. В первісному позові зазначено, що з копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданого 23.08.2018 року органом 5133, вбачається, що за період з 2018 року по 2022 рік, позивач неодноразово виїжджала за межі України на заробітки, а саме з відповідних штампів у паспорті, а саме: в період з 03.09.2018 року; 13.05.2018 року; 11.07.2021 року, оскільки вони з чоловіком намагалися побудувати кращі умови та забезпечити майбутнє. Окрім того, лише 19.11.2019 року позивачу була надана робоча віза з якою вона перетинала кордон. Отримання робочої візи працемісткий та довготривалий процес. Кожного разу від`їжджаючи позивач мала не меті отримати її, однак, це вдалося лише наприкінці 2019 року. Таким чином, робоча віза надається для в`їзду в країну для виконання робіт. У зв`язку з чим, лише через тривалий час та дуже багато інстанцій, позивач таки її отримала та підтвердила необхідність перебування на території іншої країни у зв`язку з працевлаштуванням з метою збільшення бюджету сім`ї та зберігання їх на відкритому чоловікові рахунку для спільних потреб, сплати комунальних послуг та необхідних інших витрат. Зважаючи на викладене, представник позивача просив відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Ухвалою суду від 10.03.2025 р. підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті з викликом учасників справи та свідків.

Заслухавши представників сторін по справ та відповідача за первісним позовом, які в судовому засіданні під час розгляду справи по суті підтримали свої пояснення, вимоги та заперечення проти вимог іншої сторони, в процесі дослідження доказів судом з`ясовано наступні обставини по справі.

Допитаний за клопотанням представника позивача за первісним позовом свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою ОСОБА_4 . За час спільного життя позивача з вітчимом, його дочку ОСОБА_2 свідок не бачила. Причиною першого розлучення матері свідка з ОСОБА_5 стало те, що вітчим піднімав руку на матір та згодом їх вигнав. Мати свідка, ОСОБА_4 , почала їздити за кордон на заробітки та через деякий час вона знову вступила у шлюбні відносини з ОСОБА_5 , після чого вони вели спільне господарство, мати прибирала та готувала їжу. Про друге розлучення вона та мати дізналася вже після смерті вітчима, оскільки мати на той час була на заробітках у Польщі за контрактом. При сумісному житті вони постійно сварилися, оскільки вітчим часто вживав алкоголь та починав сварки. Вітчим постійно говорив, щоб матір приносила гроші. Після смерті ОСОБА_5 , вони хотіли забрати особисті речі з квартири, однак його дочка ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_4 не має ніякого відношення до ОСОБА_5 , оскільки вони розлучені з 2022 р.

Допитаний за клопотанням представника позивача за первісним позовом свідок ОСОБА_7 , пояснила, що вона дружить з ОСОБА_8 , а з її чоловіком ОСОБА_9 також спілкувалась; з донькою ОСОБА_2 не знайома, але про неї знає. Свідкові відомо, що позивач ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у 2010 році одружились та спочатку жили нормально. З 2016 року свідок часто спілкувалась з позивачем та бувала у неї в гостях. До 2017 року ОСОБА_9 був моряком та ходив у рейси по ОСОБА_12 . Одного разу на роботі він в стані алкогольного сп`яніння сильно побив свого підлеглого, через що його звільнили. На той момент грошей в домі не було, жили на гроші ОСОБА_13 . В 2017 році ОСОБА_14 ОСОБА_9 почав сильно пити. ОСОБА_13 серед ночі зателефонувала свідкові та сказала, що чоловік їх вигнав з донькою, після чого ОСОБА_13 подала на розлучення. До 2017 року ОСОБА_9 не спілкувався з донькою та казав, що донька турбується тільки за квартиру. Через деякий час ОСОБА_9 знову напився та потрапив в ДТП. Після виписки ОСОБА_9 з лікарні, він та ОСОБА_13 помирились, він просив її руки. Вони одружились та повінчались, але він все ж продовжував пити. Коли ОСОБА_13 була в лікарні на операції, приходила сусідка та племінниця, продавали побутову техніку. Коли вона повернулась, то чоловік розповів, що все витрачав на випивку. Квартиру, в якій вони проживали, вони придбали разом. Після того, як приїхала донька ОСОБА_13 зі своєю донькою, ОСОБА_9 дозволив їх зареєструвати у квартирі. У 2018 році свідок працювала у фірмі по працевлаштуванню в Польщі. ОСОБА_13 жалілась, що ОСОБА_9 ховає гроші від неї, після чого ОСОБА_13 поїхала в 2018 році до Польщі на 3 місяці, привезла 3 тисячі євро, потім десь 5 місяців була вдома. Донька була в іншій квартирі. Приблизно у 2019 році ОСОБА_13 повідомила, що ОСОБА_9 напився на судні та в якомусь порту покинув його. Потім його внесли до чорного списку, він не міг піти в рейс. Йому потрібно було пройти медичну комісію, однак у нього знайшли хворобу. Він до останнього пив та курив. З 2017 по 2019 рік ОСОБА_9 кодували від алкогольної залежності. В 2020 році ОСОБА_13 була вдома, ОСОБА_9 проходив хіміотерапію. Перед смертю ОСОБА_13 з його дозволу поїхала знову за кордон працювати. Останній раз вона приїхала та поклала гроші на валютний рахунок, привезла близько 10 тисяч євро. Якось ОСОБА_9 напився та повідомив, що вони розлучені. У 2020 році ОСОБА_13 дізналась, що ОСОБА_9 зробив заповіт на свою доньку. За 10 днів до його смерті, він перестав виходити на зв`язок. Вранці донька ОСОБА_13 вийшла з чоловіком вигулювати собаку, побачили відкриті двері та кришку від труни, підійшли та спитали, чим допомогти та їх не пустили до квартири. ОСОБА_13 приїхала через 2 дні після поховання. ОСОБА_9 за життя постійно жалівся на доньку. Коли ОСОБА_13 поверталась, вони з ОСОБА_9 жили разом в одній квартирі. Свідкові відомо, що за життя ОСОБА_9 збирав людей та ходив до депутата, щоб скласти акт, а також консультувався у свідка за приводу оформлення субсидії, оскільки він був дуже скупим. Свідкові також відомо за один випадок, коли ОСОБА_9 у 2017 році було відмовлено у призначенні субсидії.

Допитаний за клопотанням представника позивача за первісним позовом свідок ОСОБА_15 , пояснив, що знімав у ОСОБА_13 та ОСОБА_9 гараж, знав, що вони були у шлюбі. В гостях у них не був, однак розбороняв, коли ОСОБА_13 приїздила з Польщі та в них удома відбувались гучні сварки. Також свідкові було відомо, що ОСОБА_9 хворів.

Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок ОСОБА_16 , пояснила, що ОСОБА_2 є її двоюрідною сестрою. З ОСОБА_4 в неї були неприязні відносини, оскільки остання вийшла заміж за її дядька ОСОБА_17 через гроші. Коли ОСОБА_9 був у рейсі, ОСОБА_13 жила в іншій квартирі, коли він повертався, жила з ним. Коли ОСОБА_9 захворів, ОСОБА_13 зібрала речі та більше її поряд не було, оскільки вона поїхала за кордон на заробітки. Дядько просив її купувати йому ліки, оскільки дружина цим займатися не хотіла.

Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок ОСОБА_18 , пояснив, що ОСОБА_5 був його другом та він знайомий з його дочкою - ОСОБА_2 . Про ОСОБА_4 знає, оскільки вона була дружиною ОСОБА_17 . Коли ОСОБА_9 одружився з ОСОБА_13 , то постійно жалівся, що стали пропадати гроші та останнім часом жалівся, що вона йому зраджувала. Останні 3 роки життя він хворів та жив сам, оскільки ОСОБА_13 виїхала за кордон на заробітки.

Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок ОСОБА_19 , пояснила, що знає ОСОБА_20 та ОСОБА_13 , як сусідок. Коли ОСОБА_9 захворів та помер, ОСОБА_13 поруч не було. Готували та доглядали за ним донька та племінниця. ОСОБА_9 жалівся їй, що ОСОБА_13 взяла 4 тис. доларів на купівлю квартири для доньки. Влітку ОСОБА_13 приїздила, однак зважаючи на те, що вона з ОСОБА_9 та її дочка проживали в одному під`їзді, однак на різних поверхах, свідкові невідомо саме до кого вона приїжджала.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області № 502/927/17 від 21.06.2017 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області № 502/1830/20 від 27.05.2021 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстрований 27.04.2018 р., було розірвано.

Згідно заповіту від 27.04.2018 р. ОСОБА_5 заповідав все своє майно, на що він матиме право за законом на день смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до інформації з ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 377853192 від 09.05.2024 р. квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці кожному ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Згідно заповіту від 29.10.2020 р. ОСОБА_5 заповідав все своє майно, на що він матиме право за законом на день смерті, ОСОБА_2 .

З актового запису про смерть № 110 від 12.02.2022 р. вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно відповіді АТ КБ ПриватБанк № 20.1.0.0.0/7-241003/44469 від 09.10.2024 р. ОСОБА_5 має відповідні рахунки та з виписки по картці/рахунку:

- НОМЕР_2 і додатковим рахункам договору SAMDNWFD601 від 29.01.2021 р. за період 27.04.2018 27.05.2021 р. вбачається, що залишок суми станом на 30.04.2021 р., який мається на картці, складав 250 000 грн.

- НОМЕР_3 і додатковим рахункам договору SAMDNWFD301 від 27.10.2020 р. за період 27.04.2018 27.05.2021 р. вбачається, що залишок суми станом на 27.10.2020 р., який мається на картці, складав 250 000 грн та станом на 28.01.2021 р. складав 0,00 грн.

- НОМЕР_4 і додатковим рахункам договору SAMDNWFD701 від 18.12.2020 р. за період 27.04.2018 27.05.2021 р. вбачається, що залишок суми станом на 18.12.2020 р., який мається на картці, складав 236 000 грн та станом на 19.03.2021 р. складав 0,00 грн.

- НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFС3 від 27.05.2020 р. за період 27.04.2018 27.05.2021 р. вбачається, що залишок суми станом на 21.10.2020 р., який мається на картці, складав 10000,32 євро та станом на 26.10.2020 р. складав 0,32 євро.

- НОМЕР_7 ( НОМЕР_8 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFС4 від 27.05.2020 р. за період 27.04.2018 27.05.2021 р. вбачається, що залишок суми станом на 18.12.2020 р., який мається на картці, складав 234952,87 грн.

- НОМЕР_9 і додатковим рахункам договору SAMDNWFD001 від 19.03.2021 р. за період 27.04.2018 27.05.2021 р. вбачається, що залишок суми станом на 09.03.2021 р., який мається на картці, складав 236 000 грн.

- НОМЕР_10 і додатковим рахункам договору SAMDNWFD400 від 17.09.2020 р. за період 27.04.2018 27.05.2021 р. вбачається, що залишок суми станом на 17.09.2020 р., який мається на картці, складав 7000 євро та станом на 18.12.2020 р. складав 0,05 євро.

Згідно відповіді АТ КБ ПриватБанк № 20.1.0.0.0/7-250103/4790-БТ від 08.01.2025 р. ОСОБА_5 має рахунок № НОМЕР_2 «Стандарт» терміновий на 6 міс., договір SAMDNWFD601, сума відкриття 250000,00 грн., відкрито 29.01.2021 р. Кошти були виплачено при житті вкладника при розірванні вкладу по строку 30.07.2021 р. Виплата здійснена на картку вкладника № НОМЕР_11 . Після виплати коштів на картку НОМЕР_11 , клієнт з даних коштів відкрив, новий вклад рахунок № НОМЕР_12 договір SAMDNWFD301. Рахунок № НОМЕР_9 - «Стандарт» терміновий на 4 міс. SAMDNWFD9876354, сума відкриття 236000.00 грн., відкрито 19.03.2021 р. Кошти були виплачені при житті вкладника при розірванні вкладу по строку 23.11.2021 р. З розірваного депозиту, вкладником відкрито новий вклад рахунок № НОМЕР_13 договір SAMDNWFD001. З вкладу рахунок № НОМЕР_13 договір SAMDNWFD001 кошти були виплачені спадкоємцю.

07.06.2017 р. ОСОБА_5 було спрямовано до Ізмаїльського об`єднаного УПФУ в Одеській області заяву про призначення та надання житлової субсидії

22.08.2018 р. ОСОБА_5 було спрямовано до Ізмаїльського об`єднаного УПФУ в Одеській області заяву про призначення та надання житлової субсидії.

23.10.2018 р. ОСОБА_5 було спрямовано до Ізмаїльського об`єднаного УПФУ в Одеській області заяву про призначення та надання житлової субсидії.

18.05.2021 р. ОСОБА_5 було спрямовано до Ізмаїльського об`єднаного УПФУ в Одеській області заяву про призначення та надання житлової субсидії.

Згідно повідомлення № 639 від 05.07.2021 р. Ізмаїльського об`єднаного УПФУ в Одеській області ОСОБА_5 , який мешкає в АДРЕСА_1 відмовлено у призначенні житлової субсидії.

З декларацій про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії вбачається, що ОСОБА_5 (розлучений) проживає в АДРЕСА_1 , в той час як ОСОБА_4 (колишня дружина) за вищевказаною адресою не проживає.

Згідно довідки про склад сім`ї від 08.10.2018 р., 30.10.2020 р., 16.05.2021 р. та акту обстеження по факту проживання від 26.10.2020 р., 07.05.2021 р до складу сім`ї ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , входять ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до витягу з розпорядження № 181 від 24.11.2020 р. Кілійської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 призначено житлову субсидію.

З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 776 від 26.11.2018 р, № 259 від 06.11.2020 р., акт депутата Кілійської міської ради від 07.06.2017 р., 25.07.2018 р. вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_5 .

З заяви, спрямованої до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Богачовій Н.М. від 17.06.2022 р. ОСОБА_2 прийняла спадщину, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_5 .

З заяви, спрямованої до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Богачовій Н.М. від 02.06.2023 р. ОСОБА_2 просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку квартири в АДРЕСА_1 та грошові кошти недоотриману пенсію в розмірі 3206,77 грн, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.2023 р. ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 отримала грошові внески з належними до них процентами та компенсаціями, що зберігаються у АТ КБ ПРИВАТБАНК: - згідно договору SAMDNWFD001 на депозитному рахунку № НОМЕР_13 237093,09 UAH, - згідно договору SAMDNWFD501 на депозитному рахунку № НОМЕР_14 251157,93 UAH, - згідно договору SAMDNWFС4 на картковому рахунку № НОМЕР_15 13613,32 UAH, - згідно договору SAMDNWFС3 на картковому рахунку № НОМЕР_16 2,52 EUR.

При ухваленні рішення судом застосовані наступні релевантні норми права.

Згідно положень ч. ч. 1-3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як зазначено в ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як зазначено в ч. ч.1-3 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як зазначено в ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Постанова ВС від 06.02.2018 по справі № 235/9895/15-ц містить правовий висновок, в якому ВС наголошує, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки.

У постанові ВС від 07.02.2018 по справі справа № 654/5243/14-цзроблено аналогічний правовий висновок, відповідно до якого, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування у шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. ВС відзначив, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

А згідно з положеннями ч. ч. 1-2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача, як спадкоємця колишнього чоловіка позивача про визнання грошових вкладів спільним майном подружжя та стягнення однієї другої частки грошових вкладів, оскільки колишній чоловік позивача помер, що унеможливлює пред`явлення відповідного позову до нього.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

Таким чином, в межах даного судового розгляду сторона позивача за первісним позовом мала довести, що грошові вклади, які були внесені спадкодавцем відповідача та колишнім чоловіком позивача, відповідно, були набуті відповідним подружжям за час шлюбу, у зв`язку з чим на них розповсюджуються положення законодавства щодо визнання таких вкладів спільним майном подружжя та можливість їх поділу з урахуванням того факту, що відповідач за первісним позовом, як спадкоємець за заповітом, згідно положень ст. ст. 1218, 1226 ЦК України мала право лише успадкувати належну спадкодавцеві частку таких вкладів у праві спільної сумісної власності, а не на вклади повністю, як про те нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

У справі, що розглядається судом, тягар доказування обставин необхідних для спростування встановленої ст. 60 СК України презумпції, з урахуванням положень ч. 1 ст. 1218 ЦК України, законом покладений на відповідача за первісним позовом.

З витребуваних за клопотанням представника позивача за первісним позовом доказів з АТ КБ «ПриватБанк» за період з 27.04.2018 по 27.05.2021 суд встановив, що:

- перший у вказаному періоді депозит на суму 250 000 грн за угодою № SAMDNWFD301 було відкрито 27.10.2020, тобто під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у шлюбі;

-28.01.2021 відбулось повернення коштів за вказаним договором на суму 250 000 грн та 29.01.2021 було відкрито новий депозит за угодою № SAMDNWFD601 /Т. 2, а.с. 137-138/;

-Крім того, у вказаному періоді, а саме 18.12.2020 було відкрито депозит за угодою № SAMDNWFD701 на суму 236 000 грн та 19.03.2021 р. кошти за вказаним договором були повернуті ОСОБА_5 , який 19.03.2021 відкрив депозит на цю ж суму за угодою № SAMDNWFD001 /Т. 1, зворот а.с. 139, а.с. 146/.

Також судом було встановлено, що:

- кошти за договором № SAMDNWFD601 в сумі 250 000 грн були виплачені за життя вкладника ОСОБА_5 при розірванні вкладу по строку 30.07.2021, тобто після розірвання шлюбу з позивачем за первісним позовом; після чого ОСОБА_5 з даних коштів відкрив новий рахунок за договором SAMDNWFD301, з чого слідує, що на ньому були розмішені кошти на суму 250 00 грн.

-кошти за договором № SAMDNWFD001 на суму 236 000 грн були виплачені при житті вкладника ОСОБА_5 23.11.2021 р., тобто після розірвання шлюбу з позивачем за первісним позовом та в подальшому ОСОБА_5 було відкрито новий рахунок, кошти з якого були виплачені ОСОБА_2 як спадкоємцю ОСОБА_5 /Т. 1, а.с. 169/.

Виходячи закріпленої в ст. 60 СК України презумпції набуття права спільної сумісної власності подружжя та з урахуванням того, що стороною відповідача за первісним позовом не доведено факт набуття внесених як вклад у банківську установу спадкодавцем відповідача під час його перебування у шлюбі з позивачем грошових коштів саме до реєстрації відповідного шлюбу, або під час шлюбу але за рахунок майна, яке відповідно до ст. 57 СК України вважається особистою приватною власністю чоловіка, оскільки, як встановлено з відповідних доказів, та не спростовано стороною відповідача наданими зі свого боку в силу принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства доказами, угоди з розміщення грошових коштів на депозитних рахунках з відповідною банківською установою, ОСОБА_5 почав укладати саме за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , а не раніше, суд приходить до висновку, що відповідні грошові вклади мали статус майна, яке належало позивачу та спадкодавцеві відповідача на праві спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що на момент розірвання шлюбу з позивачем за первісним позовом, ОСОБА_5 мав на рахунках грошові кошти в розмірі 250 00 грн та 236 000 грн, якими після розірвання шлюбу розпорядився на свій розсуд, уклавши подальші угоди із відповідним банком.

Також суд вважає встановленим, що на підставі нотаріального свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідач за первісним позовом отримала у спадщину грошові внески, в тому числі на вищенаведені грошові кошти з нарахованими до них відсотками, на рівну частку яких має право позивач за первісним позовом, як співвласник у праві спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, суд встановив, що депозит на суму 10 000 EUR, відкритий 27.05.2020 р. за угодою № SAMDNWFD00 неодноразово переукладався на новий строк до 26.10.2020, коли вказану суму було видано готівкою у відділенні банку в м. Кілія, тобто в період перебування у шлюбі, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що вказаними коштами подружжя розпорядилось на власний розсуд. Таким чином, підстави вважати, що ці кошти перебували у розпорядженні лише ОСОБА_5 за його життя, у суду відсутні.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість первісного позову, на суму 243 000 грн, що становить одну другу (рівну, з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦК України) частку грошових коштів, якими одноособово розпорядився ОСОБА_5 разом із своєю часткою грошових коштів після розірвання шлюбу та які, серед іншого, успадкувала відповідач за первісним позовом, хоча вони не можуть вважатися спадковим майном.

Підстав для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 10 000 EUR в суду немає за вищенаведених обставин.

Також позивачем за первісним позовом не заявлялись вимоги про стягнення, крім частки основної суми вкладів, нарахованих процентів за депозитами, які також були виплачені відповідачу.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, визнати спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові вклади, що знаходились на рахунках ОСОБА_5 , відкритих в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» за № НОМЕР_2 та № НОМЕР_9 , та стягнути з відповідача на користь позивача за первісним позовом одну другу частку грошових вкладів, що знаходились на рахунках ОСОБА_5 , відкритих в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» за № НОМЕР_2 та № НОМЕР_9 , станом на 27.05.2021 р., а саме - 243 000 грн (486000/2).

Стосовно вимог зустрічного позову представника відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту окремого проживання позивача за первісним позовом та спадкодавця відповідача - позивача за зустрічним позовом, суд виходить з наступного.

Як зазначено в ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

А згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідачем було заявлено відповідну вимогу для спростування вимог первісного позову та з урахуванням того, що між сторонами існує спір про право, у зв`язку із чим представник відповідача вважав за можливе заявити відповідну вимогу в позовному провадженні.

Судом досліджувалися витребувані за клопотанням відповідача за зустрічним позовом матеріали справи одержувача субсидії ОСОБА_5 , з яких вбачається, що звертаючись із заявами про призначення субсидії, він зазначав, що проживає один та надавав відповідні довідки, а також досліджувались складені депутатом акти про те, що ОСОБА_4 разом із ним не мешкає.

Проте, суд враховує, що зазначені докази, по-перше, не можуть беззаперечно підтверджувати факт окремого проживання позивача - відповідача за зустрічним позовом, особливо з урахуванням показань свідків, які підтвердили, що ОСОБА_4 періодично виїздила за кордон на заробітки та повертаючись проживала у спільній із ОСОБА_5 квартирі, а в копії справи одержувача субсидії ОСОБА_5 долучене рішення суду про розірвання 21.06.2017 р. попереднього його шлюбу з позивачем та відсутні /не долучені одержувачем субсидії/ документи, що підтверджують в подальшому повторну реєстрацію такого шлюбу /Т. 2, а.с. 14-16/. Правомірність призначення субсидії уповноваженим на таке призначення органом ОСОБА_5 на підставі поданих ним документів, не є предметом судового розгляду.

Окремо суд зауважує, що хоча депутатський акт може мати певну інформаційну цінність, він не є юридично обов`язковим документом і не може замінити рішення суду або інших уповноважених органів.

По-друге, у вказаний в заявах ОСОБА_5 період, зокрема, у 2020-2021 роках були відкриті рахунки в банківських установах під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , а згідно ч. 2 ст. 3 СК України подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Обставин, визначених ст. 57 СК України стороною позивача за зустрічним позовом в ході судового розгляду не доведено та не спростовано встановлену ст. 60 СК України презумпцію набуття права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, зустрічний позов є необґрунтованим та недоведеним, у зв`язку із чим в зустрічному позові ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання слід відмовити.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належить надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку, що в порядку розподілу судових витрат з відповідача на користь позивача за первісним позовом слід стягнути судовий зір в розмірі 2430 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N755/9215/15-ц).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18 (провадження №61-6627св20).

Згідно положень додаткової постанови Верхового Суду від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Згідно з ч.2 ст.137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Відповідно до ч.8 ст.141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 900 грн, представником позивача за первісним позовом надано договір про надання правничої допомоги від 16.05.2024 р. з додатком та доповненням, акт приймання-здачі наданих послуг від 01.07.2025 р. на суму 10 900 грн, а також банківську квитанцію про перерахування вказаної суми коштів представнику позивача.

Суд оцінює надані документи, як належні докази надання професійної правничої допомоги позивачу за первісним позовом.

Враховуючи кількість і тривалість судових засідань, в яких приймав участь представник позивача, складність справи, з урахуванням заперечень представника відповідача проти відповідних витрат та часткового задоволення судом позову, суд приходить до висновку, що з відповідача за первісним позовом слід стягнути 9000 грн з 10 900 грн документально підтверджених витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Витрати, понесені відповідачем, як позивачем за зустрічним позовом, у зв`язку із відмовою в зустрічному позові, слід покласти на неї.

На підставі ст. ст. 368, 372, 1218, 1223, 1226, 1228, 1235 ЦК України, ст. ст. 3, 60-61, 68, 70-71 СК України, керуючись ст. ст. 2, 6-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання грошових вкладів спільним майном подружжя та стягнення однієї другої частки грошових вкладів задовольнити частково.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові вклади на рахунках ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкритих в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», а саме:

-в сумі 250 000 грн, які знаходились на рахунку № НОМЕР_2 , відкритому 29.01.2021 р. на підставі договору SAMDNWFD601;

-в сумі 236 000 грн, які знаходились на рахунку № НОМЕР_9 , відкритому 19.03.2021 р. на підставі договору SAMDNWFD001.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_17 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_18 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , - одну другу частку грошових вкладів, що знаходились на рахунках ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкритих в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» за № НОМЕР_2 та № НОМЕР_9 , станом на 27.05.2021 р., а саме - 243 000 грн.

В іншій частині первісного позову відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання відмовити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_17 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_18 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , - 2430 грн судового збору та 9000 грн. витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, всього 11 430 грн.

Судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , у звязку із відмовою в зустрічному позові, покласти на неї.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 11.07.2025 р.

Суддя Кілійського районного суду О. А. Маслеников