Справа № 953/272/24
Провадження № 2/643/1274/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Майстренко О.М. , за участю секретаря Куліш А.С. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, суд,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просила визнати за ОСОБА_1 право особистою приватної власності на частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 71,2 кв., загальною площею 132,4 кв.м. та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна, а саме транспортного засобу: VOLKSWAGEN JETTA, 2012 року виписку, номер шасі: НОМЕР_1 , у розмірі 198548 (сто дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сорок вісім) грн., що є еквівалентом 4 750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят доларів США.

В обґрунтування позову вказала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 21.10.2006р. по 21.12.2023р. За час перебування в шлюбі з відповідачем сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 та автомобіль VOLKSWAGEN JETTA, 2012 р.в., номер шасі: НОМЕР_1 . Угоди про добровільний поділ спільного сумісного майна між подружжям не досягнуто. Оскільки після припинення шлюбних відносин між сторонами склалися неприязні стосунки та відповідач чинить перешкоди позивачу у вільному користуванні спільною сумісною власністю подружжя, то залишення вищевказаної квартири у спільній сумісній власності сторін є неможливим, а тому позивач звертається з позовом про визнання права особистої приватної власності на частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 71,2 кв., загальною площею 132,4 кв.м. Також вказала, що оскільки вказаний автомобіль був спільною сумісною власністю сторін, натомість враховуючи, що відповідач після розірвання шлюбу, та вже після її звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, відчужив вказаний автомобіль за ціною, яка значно нижче ринкової вартості без згоди співвласника ОСОБА_1 , а тому з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі вартості відчуженого майна (виходячи з ринкової вартості), а саме транспортного засобу: VOLKSWAGEN JETTA, 2012 року виписку, номер шасі: НОМЕР_1 , у розмірі 198548 (сто дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сорок вісім) грн., що є еквівалентом 4 750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят доларів США. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності зазначила, що оскільки шлюб між сторонами було розірвано рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 21.12.2023р. по цивільній справі №627/768/23, то позивачем не пропущено строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву в якому вказав, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 була придбана 03.06.2009, отже, саме з цього моменту слід визначати початок перебігу позовної давності. Позивач знала про те, що квартира оформлюється на його колишнього чоловіка - ОСОБА_2 , оскільки нею самою подано у якості доказів - договір купівлі-продажу від 03.06.2009, в пункті 5 якого зазначено: "Покупець придбаває вказану квартиру, знаходячись в зареєстрованому шлюбі за згодою дружини гр. ОСОБА_4 , про що свідчить її заява від 29.05.2009". Тобто, сторона відповідача вважає за можливе зробити висновок, що сама по собі згода на придбання майна, перебуваючи у шлюбі - ще не свідчить про те, що майно було придбано саме за спільні кошти подружжя. Також, позивачем не надано доказів того, що вищезазначена квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а саме, разом із позовною заявою не надано належних, достовірних, достатніх доказів того, що ОСОБА_1 мала офіційний дохід або інші джерела фінансування, які змогли б підтвердити її вклад у купівлю вищезазначеного майна. ОСОБА_1 не брала будь-якої участі (трудової або грошової) у поліпшенні вищевказаної квартири, оскільки квартира перебуває у будівельному стані та непридатна до проживання, оскільки ремонт не проводився з моменту купівлі відповідачем квартири. Підтвердженням цього є безпосередньо Звіт про оцінку майна, який було подано позивачем, з якого вбачається саме будівельний стан квартири. Тому вважає, що слід застосувати наслідки спливу строків позовної давності та, як наслідок, - відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог - в повному обсязі. Щодо вимоги про розподіл автомобіля зазначив, що станом на дату ознайомлення з матеріалами справи, автомобіль Volkswagen Jetta 2012 р. в ., д.н.з. НОМЕР_2 , не перебуває у власності відповідача. Відповідно до відомостей ЄДР Т3 станом на 30.01.2025, за гр. ОСОБА_2 , не зареєстровані транспортні засоби. Тому вважає вимогу про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Jetta 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 такою , що не підлягає задоволенню.

Також відповідачем на заяву позивача про зміну предмету позову було подано додаткові пояснення у справі, в яких він повторно зазначив, що до позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, шлюб між яким розірвано, необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не просила суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку, у зв`язку з чим, просив застосувати позовну давність до вимог Позивача про визнання спільною сумісною власністю квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 та визнання за Позивачем права власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та відмовити у задоволенні позовних вимог - в повному обсязі.

Також відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача Калачов П.А. в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував в повному обсязі, вказав, що позивач не приймала участі у придбанні спільного майна, а тому не має права на розподіл вказаного майна. Також вказав, що позивач звернулась до суду з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 09.12.2024р. відкрито провадження у вищезазначеній справі.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

21.10.2006 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб. Шлюб був зареєстрований в відділі реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м. Харкова.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 21.12.2023р. по цивільній справі №627/763/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 вказаний шлюб було розірвано.

Судом встановлено, що за час спільного перебування в шлюбі та спільного проживання, сторонами було набуто у власність наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чудовською М.С., зареєстровано в реєстрі за №2940 та автомобіль VOLKSWAGEN JETTA, 2012 р.в., номер шасі: НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28.12.2018р. та листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях «Про надання витягу з ЄДР ТЗ» №31/32/08-1851-2025 від 30.01.2025р.

Угоди про добровільний поділ спільного сумісного майна між подружжям не досягнуто.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, житлові й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п.5 Договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2009р. Покупець ( ОСОБА_2 ) придбаває вказану квартиру знаходячись у зареєстрованому шлюбі за згодою дружини гр. ОСОБА_1 , про що свідчить її заява від 29.05.2009р.

Враховуючий, що законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, суд приходить до висновку, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю сторін, тобто їх частки у зазначеному майні є рівними, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 право особистою приватної власності на частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 71,2 кв., загальною площею 132,4 кв.м.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості транспортного засобу VOLKSWAGEN JETTA, 2012 р.в суд виходить з наступного.

Як було встановлено судом, за час спільного перебування в шлюбі та спільного провання, сторонами було набуто автомобіль VOLKSWAGEN JETTA, 2012 р.в., номер шасі: НОМЕР_1 .

Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях «Про надання витягу з ЄДР ТЗ» №31/32/08-1851-2025 від 30.01.2025р., який було надано відповідачем, за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , транспортний засіб VOLKSWAGEN JETTA, 2012 р.в., номер шасі: НОМЕР_1 , відповідно даних ЄДР Т3, було зареєстровано 28 грудня 2018 року, вартість ТЗ під час здійснення реєстраційних дій становила 49 200 (сорок дев`ять тисяч двісті) гривень. 01 серпня 2024 року було здійснено перереєстрацію VOLKSWAGEN JETTA, VIN: НОМЕР_1 , з ОСОБА_2 на нового власника, вартість ТЗ зазначена при перереєстрації становила 49 200 (сорок дев`ять тисяч двісті) гривень.

Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 відчужив вказаний автомобіль за ціною, що є значно нижчою за ринкову вартість цього автомобіля, а саме 49200 грн., без згоди на таку вартість іншого співвласника - ОСОБА_1 , що є порушенням права цього співвласника на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі, а тому вартість вказаного автомобіля визначається судом на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого.

Щодо правового механізму визначення розміру грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на вищезазначений автомобіль, то суд виходить з наступного.

Згідно інформації з сайту AUTO.RIA щодо середньої ринкової вартості автомобіля VOLKSWAGEN JETTA, 2012 року, яка була надана позивачем, середня ринкова вартість автомобіля VOLKSWAGEN JETTA, 2012 р.в., з об`ємом двигуна 2500, паливо Газ/бензин, становить 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) доларів США, що станом на 16.02.2025р. згідно офіційного курсу НБУ становить (1 долар США 41,7996 грн.) становить 397 096 грн.

Розрахунок грошової компенсації ринкової вартості частини автомобіля VOLKSWAGEN JETTA, 2012 року виписку, яка підлягає стягненню з відповідача:

Ринкова вартість автомобіля - 397 096 грн., що станом на 16.02.2025р. становить еквівалент 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) доларів США.

Вартість частини автомобіля, яка належала ОСОБА_1 становить 397096 : 2= 198548 (сто дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сорок вісім) грн., що є еквівалентом 4 750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят доларів США.

Таким чином, враховуючи, що вказаний автомобіль був спільною сумісною власністю сторін, натомість враховуючи, що відповідач після розірвання шлюбу та після звернення позивача до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, у тому числі про поділ зазначеного автомобіля, відчужив вказаний автомобіль за ціною, яка значно нижче ринкової вартості без згоди співвласника ОСОБА_1 , то суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсація замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі вартості відчуженого майна, а саме транспортного засобу: VOLKSWAGEN JETTA, 2012 року виписку, номер шасі: НОМЕР_1 , у розмірі 198548 (сто дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сорок вісім) грн., що є еквівалентом 4 750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят доларів США, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції.

Також суд зауважує, що відповідачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження пояснень представника відповідача, які були надані в судовому засіданні про те, що спірне майно було придбано за рахунок коштів батька відповідача, який зі слів представника, є депутатом та має фермерські господарства.

При цьому, позивач на підтвердження наявності у неї з 2007 року самостійного заробітку, надала до суду відповідні відомості з Пенсійного фонду України (форма ОК-5 та форма ОК-7).

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, то суд приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 21.12.2023р. по цивільній справі №627/768/23, а також той факт, що позивач звернувся до суду з даним позовом 11.01.2024р., що підтверджується відповідним штампом на позовній заяві, то суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності до вимог про поділ спільного сумісного майна.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8052 грн. (вісім тисяч п`ятдесят дві грн.)

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. 364 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) право особистою приватної власності на частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 71,2 кв., загальною площею 132,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі вартості відчуженого майна, а саме транспортного засобу: VOLKSWAGEN JETTA, 2012 року виписку, номер шасі: НОМЕР_1 , у розмірі 198548 (сто дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сорок вісім) грн., що є еквівалентом 4 750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 8052 грн. (вісім тисяч п`ятдесят дві грн.)

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Майстренко