УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року

м. Київ

справа № 457/196/23

провадження № 61-7641ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської областівід 14 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 рокуу справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У 2023 році АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що 11 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11-1/726к-07, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у сумі 42 000,00 дол. США строком до 10 жовтня 2037 року на придбання майна - однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_1 11 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано однокімнатну квартиру, загальною площею 39,60 кв.м., житловою площею 18, 70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В зв`язку із невиконанням належним чином відповідачкою ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду задоволено позовні вимоги позивача до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму в розмірі 26 049,06 дол. США. На виконання рішення суду 22 квітня 2020 року видано виконавчий лист № 457/227/16-ц про стягнення заборгованості. В рамках примусового виконання виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: квартиру АДРЕСА_2 , з метою її реалізації.

09 грудня 2021 року електронні торги не відбулись, від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція.

29 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області - Маковецьким З. В. складено акт № НОМЕР_1 про проведення електронного аукціону.

20 січня 2022 року приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Скрипченко А. Д. проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,60 кв.м., житловою площею 18,70 кв.м., за позивачем та видано свідоцтво № 57, номер запису про право власності: 46263895 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З 20 січня 2022 року АТ «Універсал Банк» є власником квартири АДРЕСА_3 з відповідним правом володіння, але без права на користування своїм майном та права на розпорядження таким в зв`язку із наявністю в такому зареєстрованих та фактично проживаючих осіб - ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що відповідачі в добровільному порядку не звільняють належне банку житлове приміщення, позивач просив задовольнити позов та виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 14 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року, позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 39,60 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020).

Зупинено виконання рішення в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Рішення судів мотивовані тим, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України. За змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № N 6-1141цс16.

Якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинно відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_2 придбана за рахунок кредитних коштів, у ній зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , фактично проживає ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , суди дійшли висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів з іпотечної квартири, оскільки в разі придбання іпотечного жилого приміщення за рахунок кредиту допускається виселення мешканців без надання іншого постійного житлового приміщення (стаття 40 Закону України «Про іпотеку» і стаття 109 ЖК України), що включає і право власника вимагати припинення права користування таким житлом.

Відповідачі на спростування заявлених позовних вимог банку не надали належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти.

За встановлених обставин цієї справи суди вважали доведеним факт купівлі вказаної квартири за рахунок кредиту та відхилили посилання відповідача на розписку про отримання продавцем квартири завдатку за квартиру від 26 вересня 2007 року, як на підтвердження факту часткової оплати вартості квартири власними коштами відповідача.

16 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій в оскаржених рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 686/22924/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не дали належної оцінки доказу поданому заявником для підтвердження факту часткової оплати вартості спірної квартири за рахунок власних коштів, а саме розписці від 26 вересня 2007 року, виданій заявниці продавцем квартири ОСОБА_3 після отримання авансового платежу за квартиру. Зазначена розписка свідчить, що 26 вересня 2007 року ОСОБА_1 передала продавцю спірної квартири ОСОБА_3 до моменту укладення договору купівлі-продажу квартири 85 000,00 грн. З цієї розписки також випливає, що продавець і покупець погодили вартість квартири в розмірі 212 100,00 грн. Саме така ціна фігурує у договорі купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2007 року. Отже, в день укладення кредитного договору від 11 жовтня 2007 року № 11-1/726к-07 ОСОБА_1 передала продавцю ОСОБА_3 різницю між вартістю квартири і раніше сплаченим авансом, тобто 127 100,00 грн. Також суди не дослідили та не надали належної оцінки остаточному акту про надання послуг виконавця (посередника) стосовно продажу об`єкту нерухомості від 26 вересня 2007 року, який підтверджує факт завершення 26 вересня 2007 року пошуку об`єкта нерухомості з метою купівлі у зв`язку з якісним та повним наданням відповідних послуг, тобто досягненням угоди щодо купівлі-продажу квартири. Відповідно до умов кредитного договору, кредит видавався на споживчі потреби, а не на придбання квартири. Твердження суду першої інстанції про те, що квартира придбана за кредитні кошти, не доведено та не відповідає дійсності. Доказом видачі кредиту для придбання квартири представник банку наводить ту обставину, що в заяві-анкеті позичальника вказано, що позичальник звертається до банку з клопотанням про видачу кредиту для придбання квартири. Однак заява-анкета - не є договір, оскільки саме договором передбачено всі умови, щодо яких сторони дійшли згоди, а договором не передбачено, що кредит виданий для придбання нерухомого майна. Жодним документом, який є в матеріалах справи, не визначено, що квартира придбана за кредитні кошти. Суд першої інстанції встановив цей факт зіставленням сум виданого кредиту з сумою ціни квартири, зазначеною в договорі купівлі-продажу квартири, що є припущенням, яке не може бути покладено в основу рішення суду, оскільки відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 11 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсал», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11-1/726к-07, згідно з яким банк надав відповідачці грошові кошти у сумі 42 000,00 дол. США строком до 10 жовтня 2037 року на придбання майна - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов кредитного договору № 11-1/726к-07 банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 42 000,00 дол., що в еквіваленті становить 212 000,00 грн по курсу НБУ станом на день укладення договору.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2007 року її продаж вчинено за 212 000,00 грн, які покупець ( ОСОБА_1 ) зобов`язалася передати продавцеві протягом однієї доби з дня підписання цього договору (п. 3 Договору).

Цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй квартиру.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 457/227/16, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року, стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № 11-1/726к-07 у розмірі 26 049,06 дол. США, з яких: 24 080,79 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 635,36 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 332,91 дол. США - заборгованість за пенею за прострочення виконання зобов`язань. У іншій частині вимог відмовлено.

В межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа від 22 квітня 2020 року № 457/227/16 приватним виконавцем Маковецьким З. В. описано та арештовано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 з метою її реалізації.

09 грудня 2021 року електронні торги не відбулись, від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція, що підтверджується протоколом № 562486 проведення електронних торгів від 09 грудня 2021 року.

29 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З. В. складено акт № НОМЕР_1 про проведення електронного аукціону.

20 січня 2022 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Скрипченко А. Д. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Універсал Банк» та видано свідоцтво № 57, номер запису про право власності: 46263895 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до листа № 128/01-16 від 14 липня 2022 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю. Н. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_1

ОСОБА_1 з 25 листопада 2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2

АТ «Універсал Банк» направив письмову вимогу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про добровільне виселення із квартири та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності. Зазначена вимоги вручена відповідачам 23 листопада 2022 року.

Добровільне звільнення житлового приміщення не відбулось.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а у частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зроблено висновок, що:

«порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Разом з тим, і суд першої інстанції, і апеляційний суд встановили, що ОСОБА_7 вселилася до житлового будинку, який є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя. Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Тобто вселення ОСОБА_7 у спірний житловий будинок відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки доньки іпотекодавця ОСОБА_7 у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА_7 із житлового будинку на АДРЕСА_1 та скасування реєстрації її місця проживання».

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 дійшла висновків, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 Житлового кодексу Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 Житлового кодексу УРСР з урахуванням глави 26 Цивільного кодексу України та положень статті 379 Цивільного кодексу України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Суди встановили, 11 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11-1/726к-07, згідно з яким банк надав відповідачці грошові кошти у сумі 42 000,00 дол. США на придбання майна - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що в еквіваленті становить 212 000,00 грн по курсу НБУ станом на день укладення договору. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2007 року її продаж вчинено за 212 000,00 грн, які покупець ( ОСОБА_1 ) зобов`язалася передати продавцеві протягом однієї доби з дня підписання цього договору (п. 3 Договору). Цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки квартири. ПАТ «Універсал банк» є власником квартири, в якій проживають відповідачі. Відповідачі на вимогу позивача добровільно не звільнили житлове приміщення.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів з іпотечної квартири, оскільки в разі придбання іпотечного жилого приміщення за рахунок кредиту допускається виселення мешканців без надання іншого постійного житлового приміщення (стаття 40 Закону України «Про іпотеку» і стаття 109 ЖК України).

За встановлених обставин цієї справи суди обґрунтовано відхилили посилання відповідача на розписку про отримання продавцем квартири завдатку за квартиру від 26 вересня 2007 року, як на підтвердження факту часткової оплати вартості квартири власними коштами відповідача, оскільки її зміст суперечить дослідженим судами письмовим доказам, зокрема умовам її купівлі ОСОБА_1 згідно з договором від 11 жовтня 2007 року.

Посилання ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 та від 13 листопада 2019 року у справі № 686/22924/16-ц є необґрунтованими, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 14 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року у справі №457/196/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко