Номер провадження 2/754/3806/25
Справа №754/3946/25
14 липня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Панченко О.М.
секретаря судових засідань - Сарнавського М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
Позивач ОСОБА_1 (в особі свого представника - адвоката Пацалюк А.В.) через «Електронний суд» звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачки ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був укладений шлюб. Від шлюбу у подружжя народилась дитина - донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 05 серпня 2014 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області шлюб між подружжям було розірвано. З моменту розлучення і до 01.04.2022 року неповнолітня ОСОБА_1 проживала разом із матір`ю ОСОБА_2 та її новим чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, 01.04.2022 року, одразу після звільнення Київської області від російських окупантів, донька переїхала жити до батька де проживає разом із ним, бабусею та дідусем за адресою: АДРЕСА_2 . Починаючи з 01 квітня 2022 Відповідачка жодним чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами доньки, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, адже дівчинці 15 років. Саме зараз вона як ніколи потребує уваги мами, яка не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, все це в своїй сукупності шкодить інтересам дитини. Мати дівчинки не цікавиться інтересами дитини, де дитина навчається, які гуртки чи заклади відвідує, не надає жодної матеріальної та фінансової допомоги, тобто фактично у Відповідачки відсутній материнський інстинкт, інтерес до доньки та як результат цього Відповідачка самоусунулась від виховання дитини. Таким чином, всі питання щодо виховання дитини вирішуються батьком Позивачки одноособово, без участі та підтримки з боку Відповідачки. Як вже зазначалось вище, дитина знаходиться на повному утриманні батька ОСОБА_3 . Для розвитку дитини він прикладає максимум всіх своїх зусиль та можливостей. На даний час Позивачка проживає з татом, бабусею та дідусем за місцем реєстрації батька, відвідує ліцей, домашні завдання з нею робить тато чи бабуся. З татом ходять до парку, грають в ігри. Нехтування батьківськими обов`язками з боку матері, на думку Позивачки, принижує її гідність, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Відповідно до характеристики наданої гімназією «Києво-Могилянський колегіум» м. Києва батько приділяє належну увагу навчанню, вихованню та розвитку доньки, підтримує зв`язок з класним керівником. Мати у шкільному житті доньки участі не приймає. Зазначені факти, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення матір`ю, ОСОБА_2 від виховання своєї доньки, свідоме нехтування своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення Відповідачки до своїх батьківських обов`язків. На момент звернення до суду з цією заявою, матір`ю дитини не виконується обов`язок щодо утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , вона всіляко уникає можливості надавати будь яку допомогу їй. При таких обставинах, вважає, що на її утримання необхідно стягнути з Відповідачки аліменти в розмірі 1/4 частки доходу платника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є цілком виправданою сумою з урахуванням стану здоров`я дитини та матеріального становища платника аліментів.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2025 року справу передано головуючій-судді Панченко О.М.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.03.2025 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2025 року витребувано по справі докази.
26.05.2025 року на адресу суду від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов витребуваний судом висновок №102-2291 від 22.05.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав матір ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Ухвалою суду від 28.05.2025 року, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Позивачка ОСОБА_1 її законний представник батько - ОСОБА_3 та представник позивача - адвокат Пацалюк А.В. в останнє призначене судом судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, просили про задоволення позовних вимог, проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
Представник третьої особи, в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Письмові матеріали справи містять заяви про розгляд справи у відсутність представника та надано висновок.
Таким чином суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі письмових матеріалів справи постановити заочне рішення.
Суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України.
Суд дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Судом встановлено, 03 жовтня 2008 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлю серії НОМЕР_1 від 03.10.2008 року, актовий запис №2734.
Від даного шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 18.02.2010 р., актовий запис №527.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 серпня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - розірвано.

Згідно довідки від 20.04.2022 №3003- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 має фактичне місце проживання/перебування за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім того, згідно акту від 28.02.2025 року, що складений мешканцями будинку АДРЕСА_3 , а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з 01 квітня 2022 року по теперішній час.

Згідно довідки від 28.02.2025 року №02-26 видана ЖЕД -301 КП «Керуюча компанія» Деснянського району м.Києва, яка видана ОСОБА_3 , про те, що зі слів сусідів-свідків, його донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з 01 квітня 2022 р. по теперішній час.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 25.08.2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 уклала шлюб з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зроблено актовий запис №221. Прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_2 ».

Позивачкою в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка відмовляється приймати участь у її вихованні як доньки, не утримує її матеріально, не здійснює жодних дій які б свідчили про її бажання приймати участь у житті неповнолітньої доньки.

Згідно довідки від 27.02.2025 року підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно навчається в9-д класі гімназії «Києво-Могилянський колегіум» ІІ-ІІІ ступенів Деснянського району міста Києва.

Згідно наданої характеристики від 07.03.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 навчається в гімназії «Києво-Могилянський колегіум» з 01 вересня 2022 року. Протягом навчання зарекомендувала себе старанною, уважною ученицею. До навчання ставиться сумлінно, особливий інтерес виявляє до гуманітарних наук. Має навчальні досягнення високого і достатнього рівня з усіх предметів. ОСОБА_1 комунікабельна, порядна, вихована, чемна. Уміє триматися в колективі, з повагою ставиться до старших, підтримує дружні стосунки з однолітками. Відповідально ставиться до виконання громадських доручень, бере активну участь у житті класу та гімназії. Захоплюється музикою та спортом. Батько приділяє належну увагу навчанню, вихованню та розвитку доньки, підтримує зв`язок з класним керівником.

Згідно Характеристики від 10.03.2025 року та Довідки від 06.03.2025 №2 вбачається, що ОСОБА_3 працює в Дочірнє підприємство «Дьолер Україна» та на даний момент займає посаду менеджер з логістики. Нарахований дохід останнього за період з серпня 2024 по лютий 2025 року становить 116 538,18 грн.

Згідно висновку про стан здоров`я наданого ТОВ «Местрахсервіс» від 04.03.2025 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за станом свого здоров`я може бути опікуном.

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надано Висновок від 22.05.2025 року №102-2291 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..

Служба у справах дітей та сім`ї дійшла висновку, що мати дитини ухиляється від виховання неповнолітньої доньки, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ч.1 ст. 165 СУК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до приписів ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст.152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позивачкою доведено ті обставини, що відповідачка не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує Позивачці необхідного медичного догляду та лікування, харчування.

Отже, встановлені обставини вказують на свідоме ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню й матеріальному утриманню неповнолітньої доньки, не забезпечення законних прав дитини на нормальні умови життя.

Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі малолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що свідоме і тривале нехтування відповідачкою, як матір`ю малолітньої дитини, своїми батьківськими обов`язками щодо сина є наслідком винної поведінки відповідачки та є підставою для позбавлення її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав відповідачки буде відповідати інтересам дитини, а тому позовна вимога про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її сина є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, згідно із частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Оскільки дитина сторін проживає разом з батьком, а відповідачка є її матір`ю, то на неї покладено однаковий з батьком Позивачки обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги обставини справи, що мають значення для вирішення спору по суті, оцінюючи в сукупності зібрані докази, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог та стягнення аліментів на утримання дитини з відповідачки на користь позивачки.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Оскільки позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, такий в дохід держави, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача по справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Частиною 5 передбачено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись, постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст. 150, 155, 164, 165, 166, 180, 183, 184, 191 СК України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 211, 245, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 ) аліменти на її утримання у розмірі частки доходу платника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи стягнення з 18.03.2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 ) судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір на користь держави у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його постановив за письмовою заявою відповідача, поданою у відповідності до вимог ст. 285 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.07.2025 у відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя: О.М. Панченко