УХВАЛА

08 липня 2025 року

м. Київ

справа № 760/6711/25

провадження № 61-7973ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом?янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , який було розірвано в Україні, актовий запис № 598 від 22 листопада 2005 року та видати відповідне судове рішення, яке може бути подане до органів Республіки Польща.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням заявниці десятиденного строку для усунення недоліків заяви.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнано неподаною та повернуто заявниці разом із доданими до неї документами з підстав передбачених частиною третьою статті 185 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва

від 15 квітня 2025 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року залишено без змін.

24 червня 2025 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Солом?янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року у справі № 760/6711/25.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвала суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження -

це вид непозовного провадження в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

Глава 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» ЦПК України регламентує вимоги щодо форми та змісту заяви

про встановлення факту.

Відповідно до частини першої та другої статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується,

що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), де зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 в заяві про встановлення юридичного факту, не зазначила з якою метою вона звернулася до суду з відповідною заявою. Крім того, до заяви не було додано доказів того, що вона зверталась до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але їй у в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови, а тому ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року залишив заяву без руху та надав строк десять днів для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

При цьому, судом було роз`яснено заявнику, що у разі невиконання вимог даної ухвали заява вважатиметься неподаною та буде повернена особі, яка її подала.

Згідно відомостей сформованих засобами підсистеми ЄСІКС «Електронний суд» ОСОБА_1 має зареєстрований електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІКС з 12 листопада 2024 року.

Судами встановлено, що згідно довідки про доставку електронного документу копію ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року було доставлено до електронного кабінету ОСОБА_1 в підсистемі Електронний суд ЄСІКС - 26 березня 2025 року о 20:30:42 годин.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 частин шостої статті 272 ЦПК України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже у разі, якщо ухвалу від 26 березня 2025 року, було надіслано до електронного кабінету заявника після 17 години 26 березня 2025 року, вона вважається врученою ОСОБА_1 - 27 березня 2025 року.

Таким чином, недоліки заяви мали бути усунені не пізніше

07 квітня 2025 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявниці разом із доданими до неї документами.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повертаючи заяву, виходив з того, що у наданий судом строк вимоги ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року не виконані, будь-яких заяв або клопотань, пов`язаних з заявою від

ОСОБА_1 до суду не надходило.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, правильно застосувавши положення частини п`ятої статті 185 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про повернення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

За загальним правилом, повернення заяви не позбавляє заявника права подати нову заяву, оформлену відповідно до вимог статті 318 ЦПК України, тому судами правильно зазначено, що визнання неподаною та повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із нею до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції, та не свідчать про порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права при поверненні заяви.

З огляду на зазначене, керуючись приписами процесуального законодавства, а також, встановивши факт невиконання вимог щодо форми і змісту заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про її повернення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Walchli v. France», заява № 35787/03, рішення від 26 липня 2007 року, пункт 29»; «ТОВ «Фріда» проти України», заява № 24003/07, рішення від 08 грудня 2016 року, пункт 33 наголошував, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваних рішень.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про повернення апеляційної скаргиє очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 362, 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом?янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду

від 23 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара