Справа № 638/4479/20
Провадження № 2/638/350/25
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участі секретаря судових засідань Комлєвої К.С.,

за участю представника позивача Лебедєва Д.В.,

за участю представника відповідача Хільчевської Н.О. (поза межами суду),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження в режимі ВКЗ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лебедєва Д.В. звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 від 28.02.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також просить застосувати до договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 від 28.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , наслідки недійсності визначені ст.216 ЦК України.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу від 28.02.2019 року відповідач ОСОБА_4 порушив встановлену судовим рішенням заборону щодо розпорядження арештованим майном, а саме автомобілем LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 . Тим самим порушивши вимоги Конституції України, яка становить основу цивільного законодавства України, вимоги статей 316-321 ЦК України. Що в свою чергу свідчить про наявність обставин, визначених частиною 1 статтею 203 ЦК України на момент укладення спірного договору купівлі-продажу - зміст правочину суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Укладення оспорюваного договору купівлі-продажу між сторонами унеможливлило реальне виконання судового рішення, на що і були спрямовані заходи забезпечення позову, чим порушені права позивача. Оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобілю LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 від 28.02.2019 року був укладений між близькими особами (родичами між тестем та чоловіком його доньки), не був спрямований на реальне настання наслідків договору купівлі-продажу (перехід права власності та правомочностей пов`язаних з ним), оскільки володіння та користування майном продовжує здійснювати ОСОБА_2 як попередній та реальний власник майна, дії сторін договору були спрямовані на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів (у випадку задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики), що в свою чергу свідчить про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобілю LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 від 28.02.2019 року.

Ухвалою суду від 16.04.2020 року було відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 23.03.2021 року справу прийнято до провадження судді Шишкіна О.В.

Ухвалою суду від 07.06.2023 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Хільчевська Н.О. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, наведених у письмових поясненнях до суду, відповідно до яких на момент вчинення спірного правочину будь-яких обмежень, обтяжень чи арештів виявлено не було. ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, у нього немає і не було ніколи жодних боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 . З моменту подачі позовної заяви суттєво змінились обставини справи, наразі рішення суду у відповідності до якого ОСОБА_2 начебто мав боргові зобовязання перед ОСОБА_1 скасовано.

Представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Ульяновим Д.В. подано відзив, останній неоднарозово не з`явився в судові засідання. Причини не прибуття представника з поважних причин документально не підтверджено.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Ульянов Д.В. зазначив, що укладання ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірного автомобілю не суперечило нормам чинного законодавства та було спрямовано на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Між сторонами було укладено договір купівлі продажу автомобіля, оскільки була проведена державна реєстрація правочину в уповноважених органах МВС та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, який набув у власність спірний транспортний засіб у попереднього власника ОСОБА_2 .

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Суд, вислухавши вступні слова і пояснення представників, перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено наступне.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року по справі №638/2193/19 заява ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики була задоволена. Вказаною ухвалою суду вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , в тому числі на автомобіль LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

28 лютого 2019 року транспортний засіб - автомобіль LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 було відчужено на користь ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (видане Територіальним сервісним центром 8046). Внаслідок реєстрації транспортному засобу було присвоєно новий державний реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 .

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 8 Порядку (в редакції чинній на момент проведення реєстрації - 28.02.2019 року), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Абзацом 2 пункту 8 Порядку визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб/

За правилами абзацу 1 пункту 16 Порядку, на зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію, а також номерні знаки (крім тимчасово ввезених на митну територію України транспортних засобів особистого користування), що відповідають державному стандарту України: два номерні знаки - на автотранспорт, один - на мототранспорт, мопед, причіп та напівпричіп, дозволи на встановлення на транспортних засобах спеціальних світлових і (або) звукових сигнальних пристроїв. У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу ідентифікаційний номер двигуна не зазначається.

Аналіз вищенаведених положень Порядку свідчить, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є належним та достатнім доказом реєстрації транспортного засобу щодо певної особи, відповідно до і укладення на користь такої особи (перехід до такої особи права власності за договором) договору купівлі-продажу, як це передбачено вимогами пункту 8 Порядку.

Отже, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28.02.2019 року було укладено купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіль LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.216 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Верховний Суд (у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду) у постанові по справі № 373/101/18 від 22.01.2020 року дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами частини першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 258 ЦПК України, одним з видів судового рішення в цивільному процесі є ухвали.

За приписами частини 2 статті 258 ЦПК України, процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Таким чином, закріплений Конституцією України принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 153,258 ЦПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину та постановлення ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019р. по справі № 638/2193/19), забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Враховуючи особливості мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (частина 1 статті 153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів (ч.ч.1,2 с.157 ЦПК України в редакції на момент постановлення ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.02.2019 року та укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 28.02.2019 року).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову(ч.8 ст.153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідні заходи, діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (статі 156 та 158 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

При цьому як визначено у частині 2 статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1 ст.321 ЦК України).

Таким чином, застосування заходів забезпечення позову є правомірним (передбаченим законом та спрямованим на досягнення легітимної мети) обмеженням (тимчасовим втручанням у зміст та обсяг) права власності під час дії якого власник майна зобов`язаний реалізовувати своє право власності узгоджено з обмеженнями, встановленими судовим рішенням.

Суд погоджується з позивачем, що з моменту постановлення ухвали Дзержинського районного суду від 21.02.2019 року по справі №638/2193/19 про забезпечення позову право на вільне розпорядження транспортним засобом - автомобілем LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 , було обмежене.

Укладаючи спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу від 28.02.2019 року відповідач ОСОБА_4 порушив встановлену судовим рішенням заборону щодо розпорядження арештованим майном, а саме автомобілем LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 .

Тому суд констатує про наявність обставин, визначених частиною 1 статтею 203 ЦК України на момент укладення спірного договору купівлі-продажу - зміст правочину суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Судом також встановлено недотримання вимог ч.5 ст.203 ЦК України (фіктивність правочину ст. 234 ЦК України).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України, Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч.1 ст.234 ЦК України).

Отже, основним наслідком укладення договору купівлі-продажу є перехід права власності і всіх правомочностей (володіння, користування та розпорядження) пов`язаних з ним.

Аналіз вищенаведених положень свідчить, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Матеріалами справи підтверджено, що другий відповідач набувач (покупець) за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 є батьком дружини (тестем) ОСОБА_2 ОСОБА_6 .

Згідно з статтею 63 Конституції України, коло членів сім`ї чи близьких родичів, визначається законом. Таким Законом України є Закон «Про запобігання корупції».

За визначенням поняття близькі особи, наданого у абзаці 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», до близьких осіб належать члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта.

Отже, стороною укладеного 28.02.2019 року правочину є близька для ОСОБА_2 особа, а саме батько його дружини (тесть).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі № 369/11268/16-ц, Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Також відповідно до висновків зроблених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Визначальною умовою для визначення фіктивності є правовий стан (перехід права власності та правомочностей пов`язаних з ним) майна після укладення договору купівлі-продажу.

Суд знову погоджується з позивачем і в тому, що реальний перехід права власності на предмет договору (транспортний засіб від 28.02.2019 - автомобіль LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 ) не відбувся, а володіння та використання цього автомобілю продовжує здійснювати ОСОБА_2 .

Позивач посилається на постанови Дзержинського районного суду у справах про адміністративні правопорушення передбачені статтею 130 КупАП від 11.06.2019 та 30.08.2019 року (судові справи № 638/8699/19 та 638/13309/19) про притягнення до адміністративної відповідальності саме ОСОБА_2 фактично вже після укладання спірного договору купівля продажу.

За змістом постанов у вищевказаних справах вбачається, що ОСОБА_2 вчинив відповідні адміністративні правопорушення, керував транспортним засобом Lexus LX 450d.

Згідно з ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, факт неодноразового керування ОСОБА_2 транспортним засобом Lexus LX 450d вже після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 28.02.2019 року підтверджує те, що реального настання наслідків у формі передачі права власності не відбулося. Це свідчить про те, що фактичний стан володіння майном не змінився, оскільки відповідне володіння та користування майном здійснює ОСОБА_2 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі № 369/11268/16-ц зазначає: ВП ВС погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України..

З урахуванням досліджених доказів суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобілю LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 від 28.02.2019 року був укладений між близькими особами (родичами між тестем та чоловіком його доньки), не був спрямований на реальне настання наслідків договору купівлі-продажу (перехід права власності та правомочностей пов`язаних з ним), оскільки володіння та користування майном продовжує здійснювати ОСОБА_2 як попередній та реальний власник майна, дії сторін договору були спрямовані на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу свідчить про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобілю LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 від 28.02.2019 року та має наслідком визнання недійсним даного договору на підставі ч.5 ст.203 та ст.234 ЦК України.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 259, 264, 265, 280-282 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 від 28.02.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Застосувати до договору купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля LEXUS модель LX 450D, 2018 року випуску, дата реєстрації 08.12.2018 року, об`єм двигуна 4461, № кузова НОМЕР_1 від 28.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , наслідки недійсності визначені ст. 216 ЦК України.

Стягнути солідарно в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.) по 420,40 грн. (чотириста двадцять грн. 40 коп.) з кожного.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ).

Представник позивача: адвокат Лебедєв Дмитро Володимирович (адреса: м. Харків, вул. Чайковська, 6, кімн. 7).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Представник відповідача: адвокат Хільчевська Наталія Олександрівна (адреса: АДРЕСА_3 )

Відповідач: ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_4 ).

Головуючий суддя О.В. Шишкін