Романівський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 липня 2025 року селище Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Кірічука М.М., з участю секретаря судового засідання Грінчук-Степанюк З.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Романів цивільну справу за позовом позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Лисканюк Олена Анатоліївна,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина. Звернувшись до нотаріуса, як спадкоємець першої черги за законом, вона дізналась про наявність заповіту № 62921397 від 17 січня 2018 року, вчиненого ОСОБА_3 , за яким спадкоємцем є відповідач. Позивач просить суд визнати недійсним вищезазначений заповіт ОСОБА_3 , посилаючись на те, що останній його не підписував. Крім цього позивач зазначила, що оспорюваний заповіт в порушення пункту 14 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491 (далі - Правила), був несвоєчасно поданий посадовою особою органу місцевого самоврядування реєстратору для реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі, що викликає сумнів у дійсності заповіту.

13 січня 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В якому зазначено, що позо є безпідставним та необґрунтованим, позивачем не надано доказів, які підтверджують ті обставини на які вона посилається, а несвоєчасна реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі не є підставою для визнання правочину недійсним.

В судове засідання учасники справи та їх представники не з`явилися, заявивши клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, дослідивши письмові докази, що надані сторонами, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 була відкрита спадкова справа №25/2021.

Згідно заповіту № 62921397 номер в реєстрі нотаріальних дій 3, який посвідчений 17 січня 2018 року секретарем Хижинецької сільської ради Романівського району Макарук М.П., ОСОБА_3 заповів належну йому земельну ділянку (кадастровий номер :01:000:0091) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,7675 га, яка розміщена на території на території Хижинецької сільської ради Романівського району Житомирської області ОСОБА_2 .

Вищевказаний заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі 30 серпня 2018 року, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №65228390 від 17 червня 2021 року.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Висновком експерта від 1 квітня 2025 року №СЕ-19/106-25/2279-ПЧ підтверджується, що підпис заповіту від 17 січня 2018 року, який посвідчений 17 січня 2018 року секретарем Хижинецької сільської ради Романівського району Макарук М.П., та зареєстрований в реєстрі за №3, виконаний ОСОБА_3 .

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Частиною першою статті 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до положень статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи положення статті 1 Закону України «Про нотаріат», до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів.

Предметна компетенція органів місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій визначена Законом України «Про нотаріат». Відповідно до статті 37 цього закону (у редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), органи місцевого самоврядування уповноважені вчиняти у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо.

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні істотні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

У відповідності до частини четвертої статті 1247 ЦК України заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 14 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491 (далі - Правила), реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів у Спадковому реєстрі у день вчинення відповідної нотаріальної дії.

У пункті 2.6 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5 (далі - Положення), передбачено, що заяви за формою, наведеною в додатках 1-9, подаються (надсилаються) Реєстратору у день вчинення відповідної нотаріальної дії.

Разом із тим, оспорюваний заповіт посвідчено секретарем Хижинецької сільської ради Романівського району Макарук М.П. № 17 січня 2018 року та зареєстровано у Спадковому реєстрі 30 серпня 2018 року.

Враховуючи те, що справжність підпису від імені заповідача у заповіті підтверджується висновком експерта, вимоги про внесення відомостей про заповіти до Спадкового реєстру виконано, є підстави вважати, що дефекти волі спадкодавця відсутні.

При цьому пропуск строку для вчинення дії щодо внесення відомостей про заповіт до Спадкового реєстру не може бути підставою недійсності (нікчемності) заповіту, оскільки таких наслідків законом не передбачено.

Несвоєчасне подання посадовою особою органу місцевого самоврядування реєстратору заяви про реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі та інші формальні порушення, які не є істотними, є порушеннями, допущеними секретарем сільської ради і жодним чином не впливають на з`ясування волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном, а тому вказані факти можуть лише свідчити про недобросовісне виконанням секретарем сільської ради своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій, а не про недійсність/нікчемність посвідчених ним заповітів (Постанова Верховного суду від 31 березня 2021 року у справі №220/1229/17).

Відповідно до частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) учасники справи зобов`язані, серед іншого, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки встановленні законом або судом та не приховувати докази.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 5 статті 81 ЦПК України).

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 129 Конституції України, статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що позивач не надала до суду належних та допустимих доказів щодо наявності будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не підписував заповіт. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Отже враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись статтями 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Лисканюк Олена Анатоліївна, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.М. Кірічук