ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/3055/25
РІШЕННЯ
26 червня 2025 року м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Сегеди О.М.,
при секретарі Замниборщ А.С. за участю:
представника позивача адвоката Дорошенко С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Будова Парк» про розірвання договору про асоційоване членство, стягнення суми пайових внесків та неустойки,
В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з зазначеним позовом до Споживчого товариства «Будова Парк» (далі-СТ «Будова Парк»), посилаючись на те, що 08 грудня 2020 року між ним та СТ «Будова Парк» було укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/159 (далі- Договір № 2/159 від 08 грудня 2020 року) за умовами якого він зобов`язався прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань СТ «Будова Парк» шляхом внесення в повному обсязі своєї частки в Товариство, з метою забезпечення останнім будівництва будинку за рахунок внесеного паю, та прийняв на себе в розмірі цільового внеску частину витрат, пов`язаних з утриманням Товариства і реалізацією ним статутних цілей і завдань на умовах Договору, а СТ «Будова Парк» зобов`язувалось здійснити будівництво будинку, і після здачі його в експлуатацію, передати пайовикові у власність закріплений за ним об`єкт: квартира з характеристиками, зазначеними в Договорі.
Вказував, що станом на 06 грудня 2024 року СТ «Будова Парк» свої зобов`язання за Договором № 2/159 від 08 грудня 2020 року належним чином не виконало, будівництво не проводиться, об`єкти не добудовані та не передані в експлуатацію.
Вважає, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 2/159 від 08 грудня 2020 року порушують умови Договору та його права, внаслідок чого він позбавлений права отримати в натурі квартиру в установлений договором строк, що є підставою для розірвання договору пайової участі асоційованого члена в споживчому товаристві та повернення йому сплачених грошових коштів.
Відповідно до п.3.1.5 Договору пайовик має право вимагати від Товариства розірвання Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року, в разі невиконання Товариством своїх зобов`язань згідно з п.4.2.1 цього Договору та повернення фактично внесеної частки на момент розірвання даного Договору, протягом 20-ти банківських днів з моменту розірвання договору.
Стверджував, що відповідач уникає спілкування та зустрічі з ним, відмовляється отримувати будь-яку кореспонденцію, що свідчить про відсутність намірів виконання умов Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2024 року вищевказану цивільну справу було передано до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с.19).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2025 року, справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М.
Справа отримана суддею 21 лютого 2025 року.
Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року було відкрите провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.24).
Ухвалою суду від 09 червня 2025 року підготовче провадження по справі було закінчено та призначено судовий розгляд (а.с.59).
Представник позивача, діючий на підставі ордеру від 06 грудня 2024 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.8).
Представник відповідача, діючий за ордером від 09 вересня 2024 року в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.128 ЦПК. Раніше надав відзив на позов, в якому позовні вимоги визнав частково, а саме в частині розірвання договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/159 від 08 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТ «Будова Парк» та стягнення з СТ «Будова Парк» на користь позивача, грошових коштыв, сплачених позивачем за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/159 від 08 грудня 2020 року у розмірі 1548712,00 грн. В інший частині позовних вимог просив відмовити.
В обгрунтування відзову, представник СТ «Будова Парк» зазначив, що відповідно до Договору від 08 грудня 2020 року розмір частки, зазначений в пункті 2.1. цього Договору, є остаточним і включає в себе витрати Товариства на забезпечення будівництва будинку та виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва будинку та здачі його в експлуатацію (пай), а також, витрати на утримання Товариства та реалізацію їм заданих цілей і завдань (цільовий внесок), крім випадків, зазначених у п. 2.8. цього Договору. Пайовик уповноважує Товариство реалізувати статутні цілі і завдання відповідно до Статуту Товариства, забезпечувати будівництво будинку, розпоряджатися внесеною ним часткою відповідно до умов цього Договору та Статуту Товариства.
Внесення частки Пайовиком здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства та/або внесення готівкових коштів в касу Товариства в національній валюті України в порядку, визначеному в Додатку № 2 до цього Договору.
На виконання Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 сплатив Товариству в рахунок частки грошові кошти в розмірі 1548712,00 грн., що підтверджується доданими до позовної заяви копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів, а також не заперечується Товариством.
Відповідно до п.2.6 Договору у випадках, коли за цим Договором передбачається повернення частки (частини частки) Пайовику, сума коштів, що повертають визначається розміром фактично сплачених грошових коштів в гривні на момент повернення за вирахуванням санкцій за невиконання Пайовиком своїх зобов`язань, при цьому сума Частки, яка підлягає поверненню не індексується і на неї не нараховуються відсотки.
Згідно п. 5.2 Договору у випадку розірвання Договору за ініціативою пайовика, якщо Товариство прострочило виконання п. 4.2.1. цього Договору, Товариство зобов`язано повернути пайовику всю суму частки, яка фактично була ним внесена на момент розірвання цього договору протягом 20-ти банківських днів з моменту розірвання Догоовру на рахунок пайовика вказаний в данному Договорі або іншим узгодженним сторонам способом або на депозитний рахунок нотаріуса.
Відповідно до п.3.1.5 Договору пайовик має право вимагати від Товариства розірвання Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року, в разі невиконання Товариством своїх зобов`язань згідно з п.4.2.1 цього Договору та повернення фактично внесеної частки на момент розірвання даного Договору, протягом 20-ти банківських днів з моменту розірвання договору.
Таким чином, відповідно до умов Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року, у разі розірвання цього Договору через порушення Товариством строку введення будинку в експлуатацію (п.4.2.1 Договору), поверненню підлягають саме фактично сплачені грошові кошти у розмірі 1548712,00 грн.
У випадку розірвання договору кошти мають повертатись позивачу виключно в гривні в розмірі фактично внесеної ним суми, та відсутні жодні підставі для стягнення з відповідача коштів у доларах США.
Таким чином, сторонами при укладенні Договору асоційованого членства у споживчому товаристві № 2/159 від 08 грудня 2020 року був чітко врегульований порядок розрахунків у разі розірвання Договору через порушення Товариством строку будівництва Будинку.
Враховуючи, що позивач сплатив СТ «Будова Парк» грошові кошти в розмірі 1548712,00 грн., саме така сума підлягає поверненню у разі розірвання Договору (а.с.38-41,48,49).
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про частково задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Судом встановлено, що СТ «Будова Парк» є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №1519626 від 26 червня 2025 року (а.с.33,42-47,63).
Встановлено, що 08 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та СТ «Будова Парк» було укладено Договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/159, за умовами якого позивач зобов`язавувся прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань СТ «Будова Парк» шляхом внесення в повному обсязі своєї частки в Товариство, з метою забезпечення останнім будівництва будинку за рахунок внесеного паю, та прийняв на себе в розмірі цільового внеску частину витрат, пов`язаних з утриманням Товариства і реалізацією ним статутних цілей і завдань на умовах Договору, а СТ «Будова Парк» зобов`язувалось здійснити будівництво будинку, і після здачі його в експлуатацію, передати пайовикові у власність закріплений за ним об`єкт: квартира з характеристиками, зазначеними в Договорі (а.с.3-10 звор.).
Згідно п. 4.2.1 Договору № 2/159 СТ «Будова Парк» зобов`язувалось забезпечити будівництво будинку в строк IV квартал 2023 року.
Встановлено, що ОСОБА_1 є пайовиком СТ «Будова Парк» та на підставі Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/159 від 08 грудня 2020 року останнім була внесена частка у повному обсязі, що підтверджується довідкою СТ «Будова Парк» №671-Н від 02 листопада 2021 року (а.с.11).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 всі умови Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року виконав у повному обсязі та відповідно до умов п.2.1 Договору сплатив частку у розмірі 1548712,00 грн., що підтверджується квитанціями (а.с.12-15).
Встановлено, що станом на 06 грудня 2024 року СТ «Будова Парк» свої зобов`язання за Договором № 2/159 від 08 грудня 2020 року належним чином не виконало, будівництво не проводиться, об`єкти не добудовані та не передані в експлуатацію.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.
Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.
За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін, а вразі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на то вона розраховувала при укладенні договору.
Верховний Суду у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 визначив, що істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Оскільки, СП «Будова Парк» не виконало свій обов`язок у встановлений договором строк, а саме забезпечити будівництво будинку в строк, а саме у IV кварталі 2023 року та передати позивачу після здачі будинку в експлуатацію квартиру, то останній втратив можливість отримати її у власність.
Отже відповідачем були порушені істотності умови договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року.
Відповідно до п.3.1.5 Договору пайовик має право вимагати від Товариства розірвання Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року, в разі невиконання Товариством своїх зобов`язань згідно з п.4.2.1 цього Договору та повернення фактично внесеної частки на момент розірвання даного Договору, протягом 20-ти банківських днів з моменту розірвання договору.
Статтею 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд вважає, що оскільки СТ «Будова Парк» відповідно до умов п.2.1 Договору отримало від позивача його частку у розмірі 1548712,00грн., то у випадку розірвання Договору, відповідач зобов`язаний повернути пайовику всю суму частки, яка фактично була ним внесена в гривні на момент розірвання цього Договору (п. 2.6., 5.2. Договору).
Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.
Статтею 192 ЦК України визначено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Внесення частки Пайовиком здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства та/або внесення готівкових коштів в касу Товариства в національній валюті України в порядку, визначеному в Додатку № 2 до цього Договору.
Встановлено, що на виконання Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 сплатив Товариству в рахунок частки грошові кошти в розмірі 1548712,00 грн., що підтверджується доданими до позовної заяви копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів, а також не заперечується Товариством.
Відповідно до п.2.6 Договору у випадках, коли за цим Договором передбачається повернення частки (частини частки) Пайовику, сума коштів, що повертають визначається розміром фактично сплачених грошових коштів в гривні на момент повернення за вирахуванням санкцій за невиконання Пайовиком своїх зобов`язань, при цьому сума Частки, яка підлягає поверненню не індексується і на неї не нараховуються відсотки.
Згідно п. 5.2 Договору у випадку розірвання Договору за ініціативою пайовика, якщо Товариство прострочило виконання п. 4.2.1. цього Договору, Товариство зобов`язано повернути пайовику всю суму частки, яка фактично була ним внесена на момент розірвання цього договору протягом 20-ти банківських днів з моменту розірвання Догоовру на рахунок пайовика вказаний в данному Договорі або іншим узгодженним сторонам способом або на депозитний рахунок нотаріуса.
За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів, сплачених позивачем за Договором № 2/159 від 08 грудня 2020 року у розмірі 1548712,00 грн., підлягають задоволенню.
За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Приписами ч.ч.2,3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Приписи ч.ч.2,3 ст.6 та ст. 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.
Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.
Таким чином, оскільки умовами Договору № 2/159 від 08 грудня 2020 року не передбачено стягнення пені за невиконання вказаного Договору, то в задоволенні даних вимог слід відмовити.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року, зазначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору.
У зв`язку з тим, що відповідач визнав позов частково, то відповідач повинен сплатити на користь держави судовий збір у розмірі 50 відсотків судового збору, що складає 7570, 00 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України,
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Будова Парк» про розірвання договору про асоційоване членство, стягнення суми пайових внесків та неустойки - задовольнити частково.
Договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/159 від 08 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Будова Парк» - розірвати
В інший частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07 липня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда