Провадження № 2-з/592/40/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м.Суми

Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Литовченко О.В. розглянувши матеріали заяви представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах боржника ОСОБА_2 , адвоката Цуркана Віктора Івановича про вжиття заходів щодо забезпечення позову на виконання повороту виконання в порядку ч.8 ст.444 ЦПК України,

встановив:

07.07.2025 до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшла заява представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах боржника ОСОБА_2 , адвоката Цуркана Віктора Івановича про вжиття заходів щодо забезпечення позову на виконання повороту виконання в порядку ч.8 ст.444 ЦПК України.

Заявник просив вжити заходів щодо забезпечення позову для забезпечення стягнення коштів на виконання судового рішення про поворот виконання судового наказу, виданого Ковпаківським районним судом м. Суми від 24.09.2024 № 592/15434/24 (2-н/592/3916/24), про стягнення аліментів, шляхом накладення арешту на нерухоме майно та грошові кошти ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 в межах стягнення на суму 109 720,49 грн.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову, розглянувши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.05.2025 (справа № 592/15434/24, провадження № 8/592/4/25) заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами - задоволено. Скасовано судовий наказ Ковпаківського районного суду м.Суми від 24.09.2024 № 592/15434/24 (2-н/592/3916/24) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання одночасно двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 (однієї третини) його заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 18.09.2024, та на користь держави судового збору в розмірі 302.80 грн.

Відмовлено ОСОБА_3 у видачі судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання одночасно двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 (однієї третини) його заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 18.09.2024.

Роз`яснено ОСОБА_3 її право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвала набрала законної сили 03.06.2025.

Згідно ч.8 ст. 444 ЦПК України при вирішенні питання про поворот виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Процесуальним законом передбачено, що вжиття заходів забезпечення позову є дискрецією суду при розгляді заяви про поворот виконання.

З врахуванням положень ч. 8 ст. 444 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вжиття заходів забезпечення позову з метою забезпечення виконання повороту виконання рішення суду прямо не передбачене процесуальним законодавством, можливість вирішення цього питання ЦПК України пов`язує з одночасним розглядом (вирішенням) питання про поворот виконання, як обов`язкову складову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно пункту першого частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

В пункті 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» звернуто увагу судів на те, що за змістом ч. 1 ст.151 ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч. 3 статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 7 вересня 2020 року у справі № 522/3471/20 (провадження № 61-9451св20) та від 08.10.2020 у справі № 465/4985/18 (провадження № 61-6066св19).

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.

Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачам і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями частини першої статті 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 76 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.10.2018 року у справі №183/5864/17-ц.

З наведеного випливає, що відомості про те, на який саме розрахунковий рахунок позивач просить накласти арешт, в яких саме фінансових установах знаходяться грошові кошти, в якій сумі та в якій валюті перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Також суд зазначає про те, що заявник звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, інформацію про суми розміщених на ньому грошових коштів, місце і умови їх розміщення суду не надав.

Відсутність відомостей про рахунки та вклади ОСОБА_3 не дає змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має, з урахуванням доказів, наданих на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, з`ясувати обсяг вимог, дані про особи відповідачів, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Разом з тим, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачу. Накладення арешту на частку у нерухомому майні, яке належить ОСОБА_3 з викладених у заяві обгрунтувань не є співмірним та на думку суду, може призвести до суттєвого обмеження права власності, є порушенням права власності ОСОБА_3 на її майно, яке підлягає захисту відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини.

Окрім того, до заяви не додано жодного доказу, з якого можна зробити висновки про наявність підстав, які б свідчили що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення (ухвали) суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного, виходячи з презумпції доброчесності учасників справи, з врахуванням необхідності дотримання вимог чинного законодавства України, норм Європейської конвенції з прав людини, правових позицій Європейського суду з прав людини та забезпечення балансу інтересів учасників цивільного провадження, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах боржника ОСОБА_2 , адвоката Цуркана Віктора Івановича про вжиття заходів щодо забезпечення позову на виконання повороту виконання в порядку ч.8 ст. 444 ЦПК України слід відмовити.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову в забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст. 81, 149, 150, 151, 152, 153, 444 ЦПК України, суд,

постановив:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах боржника ОСОБА_2 , адвоката Цуркана Віктора Івановича про вжиття заходів щодо забезпечення позову на виконання повороту виконання в порядку ч.8 ст.444 ЦПК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Литовченко