Номер провадження: 22-ц/813/872/25
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 з позовом, який згодом уточнив та просив визнати недійсним заповіт, складений його батьком ОСОБА_4 03 квітня 2017 року на користь ОСОБА_1 , та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,8 кв. м в тому числі житловою 17,3 кв. м в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 .

Позовна заява мотивована тим, що вказаний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення і не відповідає волевиявленню спадкодавця, та як зазначено у мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 24.11.2021 року, є нікчемним.

Позивач вказував, що у зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, нотаріус не може видати йому свідоцтво про право власності в порядку спадкування на неї.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси рішенням від 13 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено, визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 03 квітня 2017 року на користь ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т. М., зареєстрований в реєстрі за № 9-249. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,8 кв. м в тому числі житловою 17,3 кв. м в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Верховного Суду від 24.11.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12.05.2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним скасовано, ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12.05.2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування та в частині розподілу судових витрат скасовано, справу в означених частинах направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОМР про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року та відмовити у задоволенні позовних вимог.

За доводами скаржниці, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що наявна у тексті заповіту помилка (помилкове зазначення замість свідка ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ) є суто технічною, натомість ри складанні заповіту було повність дотримано вимог ст. 1253 ЦК, підстави для застосування ст. 1257 щодо нікчемності оспорюваного заповіту відсутні.

При цьому, у тексті заповіту відсутні відомості про те, що ОСОБА_4 через фізичні вади не міг сам прочитати заповіт, тож залучення свідків, зважаючи на вимоги ст. 1253 ЦК України, не було обов`язковим, тому допущена при складанні відповідного заповіту помилка не має юридичного значення.

Також, належним чином оформленої відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачем отримано не було, тож звернення до суду із цим позовом є передчасним, отримати ж дублікати правовстановчих документів на вищевказане спадкове майно позивач між у позасудовому порядку.

У судовому засіданні представник скаржниці ОСОБА_1 - адвокат Левіт В.С. підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення за доводами скарги.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Вертипорох О.М. заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року, залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Інші учасники справи відповідачі ОСОБА_8 та ОМР, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника та позивача, за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки постановою Верховного Суду у цій справі від 24.11.2021 року встановлена нікчемність заповіту , який складений ОСОБА_4 03 квітня 2017 року на користь ОСОБА_1 , остання не є спадкоємцем ОСОБА_4 , однак не визнає права позивача ОСОБА_2 , як спадкоємця першої черги після смерті свого батька ОСОБА_4 , на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,8 кв. м в тому числі житловою 17,3 кв. м.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

За встановленими судом обставинами цієї справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер

ОСОБА_4 , актовий запис про смерть № 303, вчинений Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

В лікарському свідоцтві про смерть від 07 квітня 2017 року № 138 зазначено, що смерть настала внаслідок сепсису, що виник внаслідок гангрени лівої гомілки та стопи (а. с. 126 том 1). Місцем смерті у свідоцтві вказано: АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 серпня 1999 року № 99-252П (договір зареєстровано Одеською Універсальною біржою «Витязь»), у подальшому право власності на нерухомість зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 27 вересня 1999 року реєстровий № 571, кн. 304 (а. с. 179 том 1).

У позивача в наявності лише копія договору купівлі-продажу нерухомого майна, який зареєстрований 20 серпня 1999 року Одеською універсальною біржою, за яким його батько набув права власності на квартиру. На договорі міститься відмітка, що право власності на квартиру за ОСОБА_4 зареєстровано КП «ОМБТІ то РОН» 27 вересня 1999 року за номером 571 в книзі 304 ар.179 (а. с. 35, 36 том 1).

Спадкодавець ОСОБА_4 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

19 червня 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті батька.

Листом від 06 липня 2017 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Алексєєва О. В. повідомила ОСОБА_2 про наявність заповіту, складеного ОСОБА_4 не на його ОСОБА_2 користь. Нотаріус пояснила заявнику, які належить надати документи у разі наявності у нього права на обов`язкову частку у спадщині і звернула увагу заявника на розбіжності у написанні прізвищ батька і сина ОСОБА_9 і ОСОБА_9 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2017 року встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , як між батьком і сином.

ОСОБА_1 подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З тексту заповіту, складеного ОСОБА_4 03 квітня 2017 року 15 год. 40 хв. в м. Києві (більш конкретно місце складання заповіту не вказано) у присутності двох свідків, обраних ОСОБА_4 особисто ОСОБА_10 і ОСОБА_6 встановлено, що на прохання ОСОБА_4 текст заповіту записано нотаріусом з його слів, зачитано вголос його свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .

В зв`язку з хворобою ОСОБА_4 (слабкість рук, який не може сам підписати заповіт), на його особисте прохання та за його дорученням в присутності нотаріуса та свідків, текст заповіту підписано громадянкою ОСОБА_11 , яка зареєстрована в АДРЕСА_4 . Далі в заповіті вказано «нами, свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_7 текст заповіту прочитано вголос і відповідає дійсним намірам заповідача».

Підписи на заповіті вчинено від імені ОСОБА_10 і ОСОБА_6 .

У спадковій справі № 23/2017 до майна померлого ОСОБА_4 , заведеної за заявою ОСОБА_1 , відсутня довідка з останнього місця проживання спадкодавця.

Докази того, що сестрі заповідача на праві власності належить квартира АДРЕСА_5 відсутні. В інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про ОСОБА_12 як власника вказаної квартири (а. с. 168 том 1).

Згідно з листом завідувача Дев`ятої Київської держнотконтори Русіної Н.О., вих.№3485/02-14 від 04.06.2018 року, до відповідних компетентних органів, Дев`ята Київська державна нотаріальна контора повідомляє, що 03.04.2017 року за Р №9-249 державним нотаріусом дев`ятої київської держнотконтори Кароєвою-Яремчук Т.М. був посвідчений заповіт від імені гр. ОСОБА_4 . У зв`язку з хворобою гр. ОСОБА_4 (слабкість рук), на його особисте прохання заповіт був підписаний гр. ОСОБА_11 в присутності двох свідків, обраних заповідачем особисто: ОСОБА_10 та ОСОБА_6 . У реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріусом записані свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . При посвідченні заповіту була допущена технічна помилка, а саме в тексті заповіту помилково була зазначена свідок " ОСОБА_7 " замість " ОСОБА_6 ". У зв`язку з викладеним, завідувач Дев`ятої Київської держнотконтори Русіна Н.О. повідомила, що свідками при посвідченні заповіту були ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , а ОСОБА_7 записана свідком помилково /т.1 а.с.147 /.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2022 року у справі №947/7118/22 визнано недійсним шлюб, зареєстрований 01.09.2016 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та скасовано актовий запис про шлюб №1614, вчинений Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області /т.3 а.с.18-19/.

09.09.2022 року о 08:14:38 реєстратором Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внесено відомості про анулювання актового апису про шлюб на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2022 року у справі №947/7118/22 /т.3 в.с.50-51/.

Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Підстави нікчемності заповіту визначені в частині першій статті 1257 ЦК України, за якою нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина друга статті 1247 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац 1 частини четвертої статті 207 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд в постанові від 24.11.2021 року по справі №520/11690/17 виснував, що при скаладанні заповіту, складеного ОСОБА_4 03 квітня 2017 року на користь ОСОБА_1 , не було дотримано приписи статей 1247, 1253 ЦК України, що свідчить про його нікчемність. Так касаційним судом встановлено, що в порушення вимог статті 1253 ЦК України, в заповіті відсутні відомості про особу свідка ОСОБА_7 (про дату народження, місце проживання, реквізити паспорту, не зазначено хто запросив цього свідка); відомості про те, що ОСОБА_6 читала текст заповіту, є спадкоємцем за заповітом, членом сім`ї або близьким родичем спадкоємця за заповітом.

При цьому, колегія суддів завертає увагу, на те, що виснуючи про нікчемність вказаного заповіту, Верховний Суд, відхилив доводи ОСОБА_1 , про те, що заповіт містить лише технічну помилку, яка не може викликати його недійсність.

Водночас, як заперечуючи проти задоволення позовних вимог у суді першої інстанції під час нового судового розгляду позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, так і оскаржуючи рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року ОСОБА_1 наводить доводи тотожні, відхиленим касаційним судом.

Щодо зауважень скаржниці про те, що оскільки спадкодавець міг прочитати відповідний заповіт, залучення свідків при його складанні, відповідно до вимог ст. 1253 ЦК України, не було обов`язковим, тож допущені порушення у цій частині не мають правового значення, колегія суддів звертає увагу скаржника на таке.

Зі змісту ст. 1253 ЦК України убачаєтсья, що посвідчення заповіту із залученням свідків здійснюється за бажанням заповідача (частина перша вказаної статті). У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (частина пер друга вказаної статті).. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому, а у текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (частини четверта та п`ята вказаної статті).

При цьому положення статті 1253 ЦК України не містять диференціації обов`язку дотримання вимог, визначених частинам 4-5 вказаної статті, залежно від того, чи було залучено осіб свідків за бажанням заповідача чи у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, коли присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі N 753/8671/21 (провадження N 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі N 582/18/21 (провадження N 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року N 910/10784/16 (провадження N 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі N 761/42030/21 (провадження N 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі N 607/20787/19 (провадження N 61-11625сво22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі N 127/23627/20 (провадження N 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі N 233/4580/20 (провадження N 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі N 346/2744/21 (провадження N 61-10543сво23)).

Зважаючи на встановлені судом обставини цієї справи, вказані вище норми та висновки Верховного Суду, колегія суддів виснує про те, що позивач ОСОБА_13 , зважаючи на порушення його права на спадщину, неможливість подання нотаріусу, визначених Порядком вчинення нотаріальних дій, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5, правовстановлюючих документів щодо належності відповідного майна спадкодавцеві, має право на захист такого у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

При цьому, як слушно зазначено судом першої інстанції ОСОБА_8 , залучена як співвідповідач у справі, не відноситься до спадкоємців після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , зважаючи на встановлену недійсність шлюбу між ОСОБА_4 та

ОСОБА_14 справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Під час судового розгляду справи Одеська міська рада не подавала відзиву на позов або письмових пояснень та заперечень щодо суті позовних вимог.

Тож, зважаючи на відсутність інших спадкоємців, окрім позивача ОСОБА_2 , та неможливість останнього оформити свої спадкові права в позасудовому порядку, в зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, а також наявність в матеріалах справи беззаперечних доказів належності спадкодавцеві спадкового майна у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_3 , колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позову ОСОБА_2 , з вказаних вище підстав.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 за своєю суттю зводяться до заперечень проти висновків Верховного Суду, викладених у постанові 24.11.2021 року у цій справі, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький