П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 липня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року, повний текст якого складено 25 грудня 2024 року, ухвалене суддею Логойда І.В., в справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Позов мотивує тим, що 17 серпня 2016 року було відкрито кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000064 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 КК України, а саме вчинення за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення та ч. 2 ст. 364 КК України - зловживання владою або службовим становищем.

10 травня 2019 року в рамках вказаного провадження ОСОБА_2 , було вручено прокуратурою Закарпатської області повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 364 КК України. В даному повідомленні про підозру зазначено, що працюючи на посаді директора ДП «Ужгородське лісове господарство», у період березня-жовтня 2016 року, ОСОБА_1 ніби - то, вчинив умисний злочин у сфері службової діяльності, при наступних обставинах. Так, на території Великодобронського лісництва державного підприємства «Ужгородське ЛГ» існував загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення «Великодобронський». Відповідно до повідомлення про підозру, достовірно знаючи, що ліміт на використання природних ресурсів у межах території об`єкта природнозаповідного фонду загальнодержавного значення загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення «Великодобронський» на 2016 рік ДП «Ужгородське ЛГ» не затверджувався, умисно, на виконання попередніх домовленостей з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з метою одержання юридичною особою - ДП «Ужгородське ЛГ» неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів, отриманих від реалізації незаконно зрубаної деревини, зловживаючи службовим становищем, незаконно підписав оформлені лісорубні квитки, проставивши свій підпис у графі «лісорубний квиток видав», тобто здійснюючи повноваження керівника юридичної особи - постійного лісокористувача, незаконно, з порушенням вищевказаних вимог чинного законодавства видав цей лісорубний квиток на проведення лісозаготівельних робіт у межах території об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення «Великодобронський», який розташований на території Великодобронського лісництва. Прокуратура вказала, що такий умисно на виконання попередніх домовленостей з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , продовжуючи зловживати службовим становищем, з метою одержання юридичною особою - ДП «Ужгородське ЛГ» неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів, отриманих від реалізації незаконно зрубаної деревини, а також в інтересах третіх осіб - ФОП ОСОБА_5 , приватного підприємства «Войтович», приватного підприємства «Глаголич» та ТОВ «Грінвуд 2005», з метою одержання ними неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів, які вони мали отримати від ДП «Ужгородське ЛГ» в якості оплати за виконані лісозаготівельні роботи, на підставі вищеописаних незаконно виданих лісорубних квитків, підписав із керівниками вказаних підприємств договори на виконання робіт та надання послуг, пов`язаних із лісівництвом, та додатки до них, відповідно до яких останні провели лісозаготівельні роботи на території об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення «Великодобронський», який розташований на території Великодобронського лісництва.

У результаті зловживання службовим становищем у період березня-жовтня 2016 року, ОСОБА_1 ніби - то, завдав збитків державі на загальну суму 2 695 282,52 грн., що у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян і є тяжкими наслідками згідно 3 приміткою до ст. 364 КК України. Однак, вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення не визнавав та зазначав, що в 2016 році у Великодобронському лісництві проводилися санітарно оздоровчі заходи відповідно до плану проведення санітарних оздоровчих заходів, складених попереднім керівником та затверджених Департаментом екології Закарпатської області. На деревину, яка підлягала вирубці, були складені лісорубні квитки. Заготівля проводилася підрядними організаціями на підставі договорів підряду.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2022 року у справі № 308/11379/19 (дата набрання законної сили 19 квітня 2022 року) позивача було визнаного невинуватим передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення. В ході розгляду справи, суд не встановив ознак протиправності та зловживання службовим становищем (як способу вчинення злочину) у діях позивача як обвинуваченого, оскільки стороною обвинуваченім не надано доказів та не доведено, що його дії суперечили нормативно-правовим актам України у сфері лісокористування. А відтак, з наведеного вбачається відсутність у його діяннях ознак об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а саме стороною обвинувачення не доведена протиправність такого діяння, як зловживання службовим становищем.

Таким чином, позивач незаконно перебував під слідством та судом з 10 травня 2019 року, тобто з дати повідомлення про підозру в учинені кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України по 19 квітня 2022 року, дату набрання вироком суду законної сили, що складає 2 роки 11 місяців. Відтак, вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та в результаті пережитих моральних страждань, порушення усталених соціальних та сімейних зв`язків.

Зазначеним незаконним повідомленням про підозру було порушено права та завдано моральної шкоди позивачу, спричиненої численними викликами до слідчого, прокурорів, участю у судових засіданнях, які порушили звичний спосіб життя у побуті та родині. Впродовж досудового розслідування та судового розгляду постійно відчував стрес, заниження самооцінки, гідності, честі, що створювало постійно негативні емоції, не міг нормально працювати та відпочивати, чим було завдано шкоду йому та його психологічному здоров`ю. Позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала в погіршенні відносин із родичами, знайомими та іншими людьми, які з недовірою ставилися до нього та членів його сім`ї. Також було спричинено душевні страждання, які виявилися у тому, що був незаконно затриманий, був обмежений у вільному виборі місця знаходження, позбавлений роботи та можливості заробляти на життя.

Після вищеописаних подій вимушений був витрачати дуже багато часу на повернення до нормального життя, адаптації в суспільстві. Замість того, щоб вести звичайний спосіб життя, а саме, зустрічатися з друзями, проводити вечори з близькими людьми, відвідувати різні культурні установи, заробляти на життя, вимушений був знаходиться під слідством і судом, випробовувати моральні та фізичні страждання.

У даній справі без відповідної правової підстави понад 35 місяців перебував під кримінальним переслідуванням та певний період утримувався під вартою, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином впливає на життя. Вважає доведеним той факт, що у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни життєвого укладу та завдав значних страждань.

Відтак, мінімальний розмір відшкодування завданої мені моральної шкоди повинен становити 280 000 грн. (35 місяців х 8000 грн. (мінімальна заробітна плата на момент звернення до суду відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік») = 280 000,00 грн.) Разом з тим, оцінює заподіяну шкоду в розмірі 500 000,00 гривень.

З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги тривалість часу, протягом якого зазнав кримінального переслідування, зважаючи на усі обставини справи, враховуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, визнаючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, просить стягнути відшкодування завданої моральної шкоди кошти в сумі 500 000,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року, повний текст якого складено 25 грудня 2024 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , 280 000,00 грн. грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд погодився з твердженням позивача щодо завдання йому моральної шкоди спричиненої численними викликами до слідчого, прокурорів, участю у судових засіданнях, які порушили звичний спосіб життя у побуті та родині, оскільки про це свідчить тривалість судового розгляду, а також про те, що впродовж досудового розслідування та судового розгляду позивач постійно відчував стрес, заниження самооцінки, гідності, честі, що створювало постійно негативні емоції, незаконного затримання, обмеження у вільному виборі місця знаходження, що не спростовувалось відповідачами. Стосовно твердження позивача про те, що йому було завдано моральну шкоду, яка полягала в погіршенні відносин із родичами, знайомими та іншими людьми, які з недовірою ставилися до нього та членів сім`ї, позбавлення роботи та можливості заробляти на життя, після вищеописаних подій витрати часу на повернення до нормального життя, адаптації в суспільстві, відвідувати різні культурні установи, таке не підтверджено жодними доказами.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд керувався тим, що встановлена виключно з 2024 року у Законі України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» вимога визначити розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 гривень, не відповідає тому мінімальному розміру, що гарантований державою. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Закарпатська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду в частині задоволених вимог вважає таким, що не відповідає вимогам законності через допущені судом порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом при визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 280 000,00 гривень помилково не враховано приписи, визначені ч. 2 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», яким визначено, що розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду встановлена на рівні 1 600 гривень.

Зазначає, що позивачем не доведено факту завдання йому душевних та психічних страждань, які свідчать про погіршення стану здоров`я, тяжкість вимушених життєвих змін, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Зокрема, не надано експертного дослідження на підтвердження заподіяної органом досудового розслідування шкоди у причинно-наслідковому зв`язку. Також у справі відсутні покази свідків чи інші докази, які б свідчили про втрату авторитету, ділової репутації чи інші негативні наслідки притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ламбрух О.С., зазначає, що апеляційна скарга прокуратури не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Зазначає, що позивач має право на отримання відшкодування, оскільки з 10.05.2019 по 19.04.2022 перебував під судом та слідством, що складає 2 роки 11 місяців, в результаті був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності та зазнав моральних страждань, порушення усталених соціальних та сімейних зв`язків.

Вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства, а твердження апелянта, що слід виходити з суми 1 600 гривень, які передбачені Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» не заслуговує на увагу, оскільки за основу потрібно брати саме мінімальний розмір заробітної плати, який становить 8 000 гривень.

У дане судове засідання з`явились: представник прокуратури Роман М.С., представник позивача адвокат Ламбрух О.С. та представник казначейства Бардашевська Л.С.

Представник Закарпатської обласної прокуратури Роман М.С. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Адвокат Ламбрух О.С., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Щодо розгляду справи у відсутності свого довірителя не заперечив, оскільки останній знає про судове засідання та не заперечує щодо розгляду справи у його відсутності.

Бардашевська Л.С., яка діє в інтересах Державної казначейської служби України, підтримала доводи апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що 10.05.2019 прокуратурою Закарпатської області вручено ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 28 КК України та ч. 2 ст. 364 КК України, тобто зловживання службовим становищем, кваліфікуючими ознаками якого є умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам, вчинене за попередньою змовою групою осіб (а.с.21-30).

Згідно витягу з ЄРДР кримінальне провадження №0000064 внесено 17.08.2016, яким ОСОБА_1 інкримінують вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 28 КК України та ч. 2 ст. 364 КК України, тобто зловживання службовим становищем, кваліфікуючими ознаками якого є умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам, вчинене за попередньою змовою групою осіб (а.с.18-20).

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2022 у справі №308/11379/19 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення. ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення. ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення. Витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз №6518/19-48 від 24.04.2019 у розмірі 12 560 грн., №14979/19-48 від 22.05.2019 у розмірі 7 536 грн., №18724/19-48 від 09.09.2019 у розмірі 12 560 грн., віднесено на рахунок держави. Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень вирок набрав законної сили 19.04.2022. Сторонами даний факт не заперечується (а.с.31-60).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Статтею 55 Конституції України закріплено основоположне право на судовий захист, яке полягає в оскарженні в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Крім того, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом частини першої статті 1173, статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право

на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення

або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На вказаному неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно ч. 1, 5, 6 статті 4 вищезгаданого Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Згідно статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 був визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та виправданий вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2022 у справі №308/11379/19. Та з 10.05.2019 по 19.04.2022 перебував під судом та слідством, що складає 2 роки 11 місяців або 35 місяців.

В своїх доводах апеляційної скарги прокуратура зазначає, що позивачем не доведено факту завдання йому душевних та психічних страждань, які свідчать про погіршення стану здоров`я, тяжкість вимушених життєвих змін, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Зокрема, не надано експертного дослідження на підтвердження заподіяної органом досудового розслідування шкоди у причинно-наслідковому зв`язку. Також у справі відсутні покази свідків чи інші докази, які б свідчили про втрату авторитету, ділової репутації чи інші негативні наслідки притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Однак, з такими доводами не можна погодитись з огляду на наступне.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20 виснував, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: 1) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; 2) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

В цьому випадку відповідальною особою, яка повинна довести відсутність протиправності та вини це органи досудового слідства та прокуратури.

Прокуратура не довела належними та допустимими доказами відсутність своєї вини та відсутність протиправності в своїх діях, оскільки ОСОБА_1 перебував під судом та слідством з 10.05.2019 по 19.04.2022, тобто 35 місяців, а вищезгаданим вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області був визнаний невинуватим. За цей час ОСОБА_1 зазнав душевних страждань пов`язаних з його кримінальним обвинуваченням та перебуванням під судом та слідством. Крім того, позивач займав керівну посаду - директора ДП «Ужгородське лісове господарство», що в будь-якому випадку відобразилося на його діловій репутації.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, звичного кола спілкування, численні виклики до слідчого, прокурорів, участю у судових засіданнях, які порушили звичний спосіб життя у побуті та родині, а також про те,що впродовж досудового розслідування та судового розгляду позивач постійно відчував стрес, заниження самооцінки, гідності, честі, що створювало постійно негативні емоції, незаконне затримання, обмеження у вільному виборі місця знаходження і інші негативні наслідки, які пов`язані із необхідністю докласти додаткових зусиль для відновлення та організації життя у своїй сукупності вказує на підставність та доведеність заявлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для задоволення потреб потерпілого й не повинен призводити до його збагачення.

В даному випадку, розмір відшкодування визначений на законодавчому рівні.

Прокуратура вважає, що судом при визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 280 000,00 гривень помилково не враховано приписи, визначені ч. 2 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», яким визначено, що розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду встановлена на рівні 1 600 гривень.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими доводами з огляду на наступне.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 21 травня 2025 року у справі №757/47970/16-ц виснував, що визначаючи розмір відшкодування, необхідно керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Таким чином, визначений мінімум ч. 2 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» не є граничним, але тільки мінімальним, за який сума морального відшкодування не може бути меншою.

Суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування, який підлягає стягненню керувався саме розміром мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2024 року передбачений Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік», оскільки позов пред`явлено в 2024 році. А тому, за 35 місяців незаконного перебування ОСОБА_1 під судом та слідством визначив моральну шкоду в розмірі 280 000,00 гривень (8 000 х 35).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки такий розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди буде достатньою сатисфакцією в даному випадку та не призведе до незаконного збагачення позивача.

У справі «Шульгін проти України» (заява № 29912/05, рішення від 08 грудня 2011 року) ЄСПЛ звертав увагу, що українське законодавство передбачає можливість вимагати компенсацію будь-кому, хто став жертвою незаконного кримінального переслідування, затримання та/або засудження.

Проте, судом першої інстанції допущено помилку при формулюванні резолютивної частини рішення, тобто в частині стягнення коштів з Державної казначейської служби України.

Згідно правового висновку викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Офіс Генерального прокурора України (дії посадової особи якої призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

Практика справ предметом яких є відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури свідчить про те, що Державна казначейська служба України є одним з належних відповідачів в такій справі, оскільки саме такий орган уповноважений повернути кошти з державного бюджету особі, яка постраждала від незаконних дій чи рішень державних органів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України вказує на те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин.

Крім того, ВП ВС зазначила, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКС України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

З вищенаведеного слідує, що формулювання судом першої інстанції резолютивної частини «Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України…» є помилковим, оскільки такі кошти стягуються саме з Держави Україна як з відповідача в особі якого діяли органи досудового слідства та прокуратури.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Закарпатської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з викладенням абзацу другого резолютивної частини рішення суду в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 12, 81, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року, змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення суду в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

Стягнути з держави Україна за рахунок грошових коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 280 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: